64 



1 historiske sagaer fra en lidligere periode nævnes kongs- 

 niændene som «sværdtagere') i det mindste på ét sted: i Fagr- 

 skinna (s. 168) berettes om Sigurd slembe, at han på tinge fik 

 kongenavn, og mange mænd gik ham da til hånde og bleve 

 hans sværdtagere {oh par gengu margir menn Jidnum til handa, 

 oh gerdush hans sverdtakarar). 



I følge hirdskråen aflægges hirdmandseden vel ikke på 

 sværdet: efter at han har berørt kongens sværd og kysset hans 

 iland, sværger hirdmanden på bogen; men dette sidste er jo 

 en kristelig skik, så del lod sig meget vel antage, at eden tid- 

 ligere (i fyrnskunni) havde været aflagt på sværdet. Herfor 

 taler også stedet hos Saxo (Midlers udg. s. 108 — 9) om Rolv 

 Krages hævner Vogg^ hvem Hjorvard rækker sit sværd, da han 

 vil tage ham i sin tjænoste: Perquirit (HjartvarusJ, an sibi mi- 

 litare vellet- Annuenti destrictum gladium offert. llle cuspidem 

 refutans , capulum petit^ hunc morem Rolvoni in porrigendo nn- 

 litibus ense extitisse prcefatus. O lim namqiie se regum 

 clientelæ daturi tacto gladii capulo ohsequium polli- 

 ceri solehant. Quo p acta Viggo capulum complexus^ cuspidem 

 per JBjarirarum agit, uUionis comj^os^ cujus Bolvoni ministerium 

 p)ollicitus fuerat. 



Når jeg desuagtet ikke med P. E. Miiller (Saxo, 111, s. 103 

 — 5) tor heri se en lilsyneladelse af våbeneden med den grund- 

 tanke, som her skal hævdes, så er det dels, fordi denne ed 

 eller sit væsen måtle aflæggos af den sværgende på hans egne 

 våben, og deis, fordi der naturlig frembyder sig en anden og 

 simplere forklaring af «sværdtageti> : den skik, al krigereden af- 

 lagdes på høvdingens sværd, eller, hvad der bliver del samme, 

 al selve den handling al lægge sin hånd på delte sværd var det 

 synlige tegn på mandens indtrædelse i hans krigstjæneste; idet 

 høvdingssværdet her på dobbelt måde bliver symbol for den 

 påtagne forpligtelse : for lydigheden mod anføreren og for den 

 påtagne tjænesles beskaffenhed, da denne kræver sværdels brug. 

 Sværdlaget bliver således, ganske som faneeden, et naturligt symbol 



