66 



pligten, betegnes vistnok også ved det sted i Hirdskråen (g 47 ; 

 N. gi. 1. !l, s. 443), hvor det hedder om kærtesveudene (pag- 

 erne), at de ere kongen håndgangne, men ikke sværdtagere (eru 

 |)vi kertisveinar konungi handgengnir, [)6 at {)eir se eigi sver6- 

 takarar). 



Det her omtalte, til våbeneden ikke medregnede «sværdtag') 

 hænger åbenbart sammen med den i Tyskland almindelige, egent- 

 lig krigerske troskabsed på sværdet , hvorom kan ses Dreyers 

 foran anførte afhandling, s, 184 — 85, og som også forekommer 

 i sen tid i Norden, som den bekendte arvehyldiugsed, Sveriges 

 herrer år 1540 i Orebro aflagde til kong Guslav Vasa (Stiern- 

 nian, Riksdags Handlingar, IV, s. 12): Tlienna foreskrevne 

 Eed hleeff sworen . . . yå Konung Gustaf f s blotta Swdrdh 

 aff thesse effterskreffne godhe Man vtliaff Rijksens Rådh sainbt 

 aff Adelen och Biskoperne. Ja, vi behøve kun at gå ett hundred 

 år tilbage i tiden, for at tinde troskabseden til Danmarks 

 konge aflagt på byfogedens blotte sværd på Flens- 

 borgs rådstue (Georg Glæden: Memorabilia Flenshorgensia, I, 

 s. 48—49). 



Vi skulle nu vende os til, hvad jeg anser for en hovedform 

 af våbeneden, nemlig det såkaldte våbentag, overalt i Norden, 

 til dels også uden for Norden, fra arilds tid anvendt som hoj- 

 tidelig bekræftelse, dels ved hyldinger, dels ved domslutninger, 

 dels ved andre lejligheder. 



Fra år 1076 mældes i KmjtUnga saga (kap. 24; Fornm. 

 sog. XI, s. 213) om det ting, kong Svend Estridsdn holdt i Sønd- 

 erjylland, hvor han forlangte og fik folkets samtykke til at vælge 

 sin efterfølger: 



Var pat pd gort logtekit, ok dtt vdpnatak at, at Sveinn 

 konungr skyldt kjosa pann af sonum sinum^ sem hann vildi\ til 

 konungs eptir sik i Danmork. 



Fra Norge høre vi i Haralds saga gilla (kap. 18; Heims' 



