70 



Oh å domr at dæma at gjalda i peim stad inum sama XIV 

 ndttum ep tir vdpnatak. 



Ok d domr at dæma innstæda ok dloy at logheimili pesSj 

 er sottr er, XIV ndttum ep tir vdpnatak. 



Våbentag nævnes kim i én af de Island selv angående sa- 

 gaer, nemlig Hrafnhels saga Freysgoda (iidg. 1847, s. 19) og 

 da sålunde:, 



Eigi er madrinn alsehr, meåan eigi er hådr f^ransdomr, ok 

 hlytr pat at hans heimili at gora , pat skal vera fjoridn ndttum 

 eptir vdpnatak. (En pat heitir vdpnatak, er alpyda ridr af 

 alpingi). 



Også i sagaen møde vi det samme stereotype udtryk " I i 

 dage efler våbentag'), og sagastedet er jo i sig selv kim en an- 

 førelse af en med Grågåsen stemmende retsregel; men dette 

 sagasted har fået betydning ved den vægt, man har tillagt de 

 lilfojede, her mellem klammer satte ord. Denne parentes, der 

 snarest turde være en senere afskrivers forklarende tillæg, siger 

 vel egentlig ikke andet, end hvad også fremgår af teksten både 

 her og i de forud anførte lovsteder, nemlig at « våbentag » her 

 betegner udgangspunktet for en tidsfrist, og at dette udgangs- 

 punkt er altingets slutning. Men denne lille anmærkning er 

 bleven således forslået, som om vi i den havde et uforkasteligt 

 vidnesbyrd for, at ordet "våpnatak« på Island i fristatens dage 

 betød ikke som i Norge en retslig handling til bekræftelse af de 

 på tinget vedtagne beslutninger og fældede domme, men hverken 

 andet eller mere end opbruddet fra lingmødet, den handling, at 

 folk — dog ikke, som sagaens ord bogstavelig måtte tydes: 

 rede fra tinge, men at de toge deres våben (og heste med 

 mere) for at give sig på hjemvejen. 



Således tydes det islandske « våbenlag« af Jon Erichsen, 

 som siger (anf. st. s. 592 — 93): «I Island har våbentag meget 

 vel været bekendt lige fra de ældre tider; men så længe den 

 republikanske regering stod ved magt, betydede det alene lands- 

 tingets slutning; det viser Grågåsen overalt, og det ses og af 



