73 



kender det norske tinglige våbentag som en virkelig foretagen 

 retslig handling og tilkender denne handling den retsvirkning, 

 der tilkommer den, så stræber han dog også her at fastholde 

 den dels alt for indskrænkede, dels alt for almindelige tydning af 

 selve ordet: som udtryk for den handling ved tingets slutning 

 at tage de forhen borllagte våben, hvilken handling først og 

 nærmest kun skulde betegne, at tinget var hævet, som når Ihe 

 speaker i det engelske underhus sætter hatten på, og altså kun 

 indirekte tillige betegne de på tinget foretagne sager som ende- 

 lig og uomstødelig afgjorte. Denne tydning, der berøver våben- 

 taget som retshandling al hojtidelighed og betager det dets 

 edelige og oprindelig religjøse karakter, slår dog i en så be- 

 stemt strid med en mængde af de steder, hvor det forekommer, 

 navnlig med dem i de norske historiske sagaer og i de ældste 

 norske retskilder, at jeg, da stederne her foran ere anførte, tor 

 anse en nærmere påvisning heraf for overflødig. 



Men, for at vende tilbage til det islandske « våbentag », 

 så må jeg fastholde, at selv om det skulde være tilfældet — 

 hvad jeg ikke tor benægte muligheden af, da både den ligesom 

 forstenede brug af ordet vdpnatak i de islandske love og mang- 

 elen på positive efterretninger om handlingens foretagelse på 

 Island kunne tale derfor — , at selve den fra først af derved be- 

 tegnede og i Norge vedvarende udøvede, særlige handling til 

 afsluttende bekræftelse på tingets beslutninger skulde på Island 

 være gået af brug allerede i fristatens tid, så at kun dens navn 

 var blevet slående som enstydigt med tingets slutning, så er 

 det lige fuldt en urimelighed at ville give selve ordet en anden 

 forklaring og oprindelse på Island, end i JNorge og andensteds; 

 og der kan heller ikke da være nogen gyldig grund til at be- 

 tvivle, at jo den ved det betegnede handling fra først af har 



retten fældede dom blev fremdeles samtjkket af s;imllige tingmænd ved 

 våbentug eller, som det og iiiulerliden nævnes: med ret tinglag, eller 

 med håndtag (lofatak). Dette samtykke var dog nu [o: efter Magnus 

 lovbøiiers lid] vistnok ikke stoit andet end en blot og bar form.« 



