80 



afsagt dom på kongens relterting (Rosenvinges GI. danske 

 domme, I, s. 93 — 95), hvor en mand gor gældende, at året forud 

 hans fredli bleff hannom affhugghen till Biereherritz 

 ting (o: Bjerge herred i Skåne) .... mett urettli, och till lier- 

 ritzting oc icke till landzting. 



Skikken ophørte først ind i det 17de århundrede, som vi lære af 

 Ostersen Vejles Glossarium juridicum Danicum (1665), hvor 

 det hedder: 



Vaaben-tach .... det er at tage Vaahen oc Værge i 

 Haand, ut: at hugge Fred aff en Tyff eller Manddrab- 

 er e til Landsting , som i gamle Dage halver været bruge- 

 ligt udi Skaane, synderlig naar nogen vaar bortrømt, som 

 haffde forbrut sin Hals, oc Sagen kom, ind til Lands Ting oc 

 der paakiendt, da hafver Sagsøgeren bedit sig forloff aff Lands- 

 dommeren, e-ffter Dom var gaait, om hånd maatte hugge Freden 

 (iff den Skyldige; oc effter saadan er hannem aff Landsdom- 

 meren tilstedt, skal hånd haffve dragit sit Sverd oc der met 

 hugget i Bielcken paa Lands Tinget, til et Tegn, at den 

 Skyldige var Fredids giort; . . . dog ey nu brugeligt, siden Velb. 

 Lauge Wrne var Landsdommer, som mig er beret. 



F'>a denne sent hendøende, forvildede lævning af det gamle 

 nordiske « våbenlag" skulle vi nu vende os til et mærkeligt vidn- 

 esbyrd om dets forekomst uden for det skandinaviske Norden, 

 men dog således, at det dér optræder som en oprindelig nor- 

 disk institutjon. Det er stedetiden gamle engelske retskilde 

 fra midt i Ilte århundrede Leges regis Edwardi confessoris 

 ^kap. 30; Thorpe's Ancient Laws of England, I, s. 455): 



Et quod alii (Angli) vocant hundredum, supradicti comita- 

 ius (Northumbriæ) vocant wapentagium, et hoc non sine 

 causa: quum enim aliquis accipiebat præfecturam wapentagii, 

 die constituto conveniebant omnes majores (natu) contra eum in 

 loGo, ubi soliti erant congregari , et, descendente eo de equo suo, 

 omnes assurgebant contra eum, et ipse erigebat lanceam 



