83 



overalt, hvor en storre mængde på linge skulde give sit samtykke 

 og — således tror jeg, det naturlig må opfattes — hver især 

 besværge den tagne beslutning, hvad enten denne gjaldt ved- 

 tagelsen af en lov, beseglingen af en dom eller hyldingen af en 

 høvding; og denne handling udførtes således, at hver mand 

 fattede og løftede sit våben (spyd eller sværd) og dermed berørte 

 dels anførerens eller dommerens, dels de andre medsværgendes 

 våben. Dog er det altid (eller har fra først af været) hans 

 eget våben, med eller ved hvilket han sværger. Ligesom vi 

 se Kvaderne år 358 sværge eductis itnucronihus ^ som de ala- 

 manniske stormænd 889 sværge apprehensis spatis suis, som de 

 ripuariske Franker i 8de århundrede svore dextera armata, som 

 kong Kiirl den skaldede svor per spatom suam, som Aslak 

 Tordsson svor eden med draget sværd i hånd, som man langt 

 ned i tiden i Slesvig, i Holsten og Vestfalen lagde fingrene 

 på det blotte sværd, hvilket i sidste tilfælde udtrykkelig siges at 

 skulle være den sværgendes eget, således må vi vistnok, om end 

 handlingen i sine enkeltheder kan have været forskellig udført, 

 underforstå denne grundbestemmelse også i de tilfælde, hvor 

 edsmåden ikke nærmere angives, som når i følge den longo- 

 bardiske og bajerske lov den fribårne mand svor eden ad arma 

 eller per arma, hvor den alamanniske og saksiske dog har in 

 arma sua. Således også når Frankerne år 567 hyldede deres 

 dronning per arma, Sakserne 632 besvore freden super arma, 

 de danske 811 svore in armis, 846 ^;er arma og 873 per 

 arma sua. 



Det synes mig da klart, at vi i våbentaget have den mest 

 gennemgribende og storartede tilsyneladelse af denne for de 

 gotiske folk fælles og særegne bekræftelse ved deres våben, og 

 at den samme tanke må ligge til grund for dette som for den 

 ved fredslutninger i det 7de og 9dc århundrede af saksiske og 

 nordiske hedninger aflagte våbenéd, om hvis ydre fremtrædelses- 

 form vi savne nærmere oplysning. 



Her vil stedet være til at minde om de ord af Tacitus, 



