85 



beretler om et optrin i den romerske hær, der kunde minde 

 om den gotiske våbenéd, i det krigerne, holdende deres sværd 

 foran deres egne struber, forbandede sig på, at de for vilde 

 falde end vige. Men dersom en sådan eneslående handling 

 ikke skulde kunne tilstrækkelig forklares som aldeles spontan, 

 — ligesom når den romerske primipilus M. Flavoleius i følge 

 Dionys fra Halikarnas (IX, 10) i krigen mod Etrurerne svor 

 med oprakt sværd, ikke at ville vende tilbage fra striden uden 

 som sejerherre, og hans eksempel fulgtes af hele hæren, — så 

 kan den dog i intet tilfælde tjæne til at give en art våbenéd 

 romersk borgerret, eftersom disse tropper for det meste bestode 

 af germanske folk, som også år S60 i Taris kårede Julian til 

 kejser på gotisk vis ved at løfte ham på skjold (impositus sculo 

 pedestri, Ammian, XX, 4 ; jfr. Grimms Rechtsaltertumer^ s. 234 fif.). 

 Vi tor med sikkerhed antage, at dersom våbeneden i nogen 

 som helst skikkelse havde været i brug hos Romere eller Græk- 

 ere, så vilde der i deres rige litteraturer have foreligget en 

 række af beviser derfor; så vi ere befojede til at benægte, at 

 den kan have hørt med til deres natjonale sædvaner; medens 

 den her foran givne række af bevissteder hævder dens almindelig 

 gotiske karakter. Så fremt vi ikke ville genfinde den i det oven 

 anførte sted hos Cæsar, så vides den ej heller at have været 

 kendt hos de keltiske folk i det vestlige Evropa, så lidt som 

 hos de slaviske og littaviske i det østlige*). Derimod forekommer 



») Jeg tor nemlig ikke se noget gyldigt vidnesbyrd om edens brug hos et 

 slavisk folk i det sted hos Bomens ældste historieskriver, dekanen C os- 

 mas Pragensis, der skrev ved år 1125, hvor han lader en hedensk 

 polsk hærfører Wiatislav over to hundred år forud holJe en lang tale, 

 for han gor indfald i Bomen, og deri sige: «Teste Marte deo et mea do- 

 mina Bellona, quæ mihi fecit omnia bona, per capulum ensis mei 

 juro, quem manu teneo, quod pro infantibus eorum catulos canum 

 ponam ad ubcra matrum. » Den hedenske ed, som her lægges Wiatislav 

 i munden, er nok snarere lånt fra den gejstlige forfatters latinske læs- 

 ning end fra slavisk traditjon, og den kan sammenholdes med stedet 

 hos Adrevaldus, hvis skrifter Cosmas, der havde studeret i Lultich, 

 sagtens har kendt. 



