86 



der rigtignok et vidnesbyrd om noget lignende hos Do nav- 

 Bulgarerne i det 9de århundrede, når det i pave Nicolaus 

 den tørstes Eesjyonsa ad consulta Bulgarornm fra omtrent år 

 860 hedder (kap. 67): 



Perhibetis, vos consuetudinem hahuisse, quotiescunque aliquem 

 jurejurando pro qualibet re disponehatis ohligare, spatham in 

 mediuin afferre^ et per eam juravientuni agebatur. 

 . . . Sed non ante oinnia non solum per spatham, veruin etiam 

 per aliam omnino conditam speciem jurari judicamus indignum. 



Her have vi ganske vist en art «våbenéd» lor os, men dog 

 vel at mærke en sådan , som, hvis den var forefunden hos et 

 gotisk folk i gammel tid, vilde stille sig noget tvivlsomt, fordi 

 den kunde være at henføre til de tilfælde, hvor sværdet er 

 retshojhedens symbol. Dersom denne forekomst ikke skal for- 

 klares på samme måde, så kunde man måske her være beret- 

 tiget til at sætte denne hos et t uran sk folk forefundne skik i 

 forbindelse med de i begyndelsen af denne afhandling omtalte 

 vidnesbyrd om de skytiske folks sværddyrkelse. Og det paveHge 

 forbud mod denne Fkik kunde da også tale for, at den hos 

 Bulgarerne har stået i et nært forhold til deres hedenske guds- 

 dyrkelse; medens ingen lignende advarsel vides at være udstedt 

 imod de gotiske folks våbenéd, der, som vi nu skulle se, også 

 havde en ganske anden, om end hedensk religjøs, så dog af 

 afguderiet helt uafhængig karakter. 



Eden har efter sit væsen altid en religjøs karakter. Hvad 

 enten den har en offentlig eller privat anledning , hvad enten 

 den aflægges til bekræftelse af et udsagns sandhed eller til 

 sikring af et løftes opfyldelse, består den altid først og fremmest 

 i en anråbelse af det hellige, af guddommen, der af 

 den sværgende kaldes til viuue, og hvis straffedom nedkaldes 

 over ham, dersom hans udsagn er usandt eller hans løfte brydes. 

 Eden sværges altså altid ved det hellige, ved guddommen. Denne 



