89 



liogen siges at udtrykke, «ul armorum ope ea tueri et de- 

 fensare parati sint». En lignende tanke flnde vi også hos 

 Andreas Suneson, afpasset efter den ham bekendte, indskrænk- 

 ede anvendelse af våbentaget til stadfæstelse af fredløsheds- 

 domme. Denne forståelse hgger, som forhen bemærket, så nær, 

 at det ikke kan undre os, at den tidlig er fremkommen på for- 

 skellige steder, allerede hos dem, der endnu benyttede våben- 

 edens ydre former eller havde dem for oje. At det dog ikke er 

 den rette og oprindelige, vil formentlig fremgå af del følgende. 

 Jakob Grimm har, som i begyndelsen af denne af- 

 handling bemærket, i sin forklaring vaklet imellem at op- 

 fatte våbenet (sværdet) som guddomsattribut eller som mid- 

 del for den over manden nedkaldte straf, og for så vidt ved 

 sit sidste alternativ peget på den rette løsning. Med hen- 

 syn til hans første tanke kan her i forbigående bemærkes, 

 at dersom man vilde tænke på nogen enkelt af de nor- 

 diske guder, så måtte tanken da ikke snarest vende sig til 

 •Freyr«, som har givet sit sværd bort og derfor spottes af Loke 

 som den, der vil stå våbenløs i Ragnarokskampen; og ikke 

 heller er der særlig anledning til at tænke på den enhåndede 

 «T^r», hvis sværd aldrig nævnes; man målte da tænke på Odin , 

 valfader, sejerguden, hvis våben: både sværdet Brimer og spydet 

 Gungner, ere vel kendte i de gamle kilder, som når vi se ham 

 i Sigrdrifumdl 14: 



å bjargi st6& 



med Brimis eggjar, 



hafSi ser å hofSi hjålm. 

 Men våbeneden har, skont selvfølgelig forbunden med anråbelse 

 af guderne, intet hensyn til nogen af gudernes våben; den 

 knytter sig uadskillelig til mandens eget våben. Derfor er 

 heller ikke Grimms andet alternativ: at sværdet måske kaldtes 

 til vidne som betegnelse af den straf, der skulde ramme men- 

 ederen, udlommende eller nojagtigt, da det, uden iagttagelse af, 

 at eden knyttes til mandens eget våben, fattes den væsentlige 



