91 



ligesoin dette udgore — under forskellige forhold — den sværg- 

 endes nærmeste støtte og tilflugt. 



Vi komme nu til de steder i heltekvadene fra Nordens heden- 

 old, som ved det lys, de, da deres forbindelse først gik op for 

 mig, kastede på hinanden og dermed tillige på den vidt for- 

 grenede edsform, som her er betragtet, dannede udgangspunktet 

 for hele denne undersøgelse. Det er da først stedet i Volund- 

 arJcvida 33, i hvilket allerede for 200 år siden Thomas Bar- 

 tholin genkendte våbeneden. Volund kræver af kong Nidud en 

 ubrødelig ed på, at han ikke vil søge at hævne sig, som be- 

 tingelse for at sige ham fuld besked om, hvad der er blevet af 

 hans sonner, hvem Volund har dræbt. Volund siger da: 



Etda skaltu m^r ådr 



alla vinna, 



at skip s hor di 



oh at shjaldar rond, 



at mårs hæg i 



oh at inækis eg g, 



at pli hveliat 



hvdn Volundar. 



Eden skal aflægges ved (med hensyn til) skibets bord, skjold- 

 ets rand, hestens bov og sværdets æg. Og betydningen 

 af disse genstandes inddragelse i eden fremgår klarlig af de ord 

 i Helgahvid a Hundingshana II, 31 — 33, hvormed Helges hustru 

 Sigrun besvarer sin broder Dags mælding om, at han har brudt 

 den ed, han forhen svor Helge, da denne skænkede ham livet, 

 i det han har hævnet sin og hendes faders og brødres død ved 

 at dræbe sin måg. Hun siger da: Gid dig alle de eder ramme, 

 som du havde svoret Helge ved Leiptrs (el. lynets) lyse vand og 

 ved Unns (el. bølgens) regnsvale sten! Ej skride det skib, 

 hvorpå du færdes, om end bedste bør følger dets kølvand I Ej 

 løbe den ganger, som du rider, gælder det end for dig om 

 at undfly dine fjender! Ej bide det sværd, som du svinger. 



Overs, over d. K. D. Vidensk. Sclsk. Forli. 1870. 7 



