93 



eder ville hævne sig selv på den, der brød dem, som det hedder 

 i Brot af Sigurd arkvid a 5: Ykkr mun Atli eggjar rjoda, munu 

 vigskå of vida eidar\ eller hvor Gudrun i Atlakvida 30 ønsker 

 ondt over sin husbond, hendes brødres morder, med de ord: 

 Gid det gå dig således, som du havde svoret min broder Gun- 

 nar eder! {Svå gangi pér, Atli! sem pii vid Gunnar åttir eida 

 opt um svar da ok år of nefnda: at sol inni sudrhollu ok at 

 Bigtys bergi^ liolkvi hvilbedjar ok at hringi TJllarl). 



Så vel i Sigruns som i Gudruns ord nævnes de hellig- 

 domme, Ted og på hvilke ederne vare aflagte; men ved siden 

 deraf nævnes i første tilfælde edernes hævn som rammende 

 ved netop de samme for krigeren uundværlige midler , som 

 i Volunds ed kræves til vidne ; og de stilles herved ikke blot i 

 et andet forhold til eden end de ved de to nys nævnte forholds- 

 ord antydede, men optræfle som selve de hævnende, i det de 

 vende sig imod deres ejer, ved enten at nægte ham deres 

 tjæneste eller endog, som det siges om sværdet, at true hans 

 eget liv. 



At falde for sit eget våben har sikkert i oldtiden været 

 anset ikke alene som en stor ulykke, men som hvad værre var: 

 som en skændsel, en plet på eftermælet. De i kilderne fore- 

 kommende antydninger heraf, som i ojeblikket slå til min råd- 

 ighed, ere vel ikke mange; men de pege dog bestemt derpå. 

 Det nævnes oftere som en forbandelse, lagt på et dets ejer- 

 mand aftvunget våben, al det skulde blive den mand til bane, 

 som satte sig i besiddelse af det. Således hedder det i Her- 

 vararsaga om sværdet Tyrving, som kong Svaverlame tvang dværg- 

 ene til at smedde; og en hgnende forbandelse fulgte det ene 

 af de to sværd, som kong Budle i følge Asmundar saga kappahana 

 tvang de fremmede smedde til at gore. Odins vrede rammer i 

 Grimnismdl kong Gerrød på den måde, at han snubler og falder 

 uforvarende på sit eget sværd. Rolv Krages falske svoger Hjor- 

 vard falder som niding for sit eget værge i Voggs hånd, og 



7* 



