98 



hans ojeblikkelig nærmeste tilflugt: for den ridende hans hest, 

 for den sejlende hans skib, for den kørende hans vogn, for 

 den gående hans spyd, — så må der i den folkelige fore- 

 stilling hertil have knyttet sig en dybt rodfæstet tro på, at det 

 vilde gå den ilde, der brød en sådan ed, og da først og frem- 

 mest, at det, som skulde være hans bedste støtte, vilde blive 

 hans eget fordærv. 



(irundtanken i de gotiske folks våbenéd bliver for så vidt 

 den samme som, når de vilde indlandsbjærgboer i Ostindien år 

 1837 aflægge en ed, hvormed de lige over for den engelske 

 regering forpligte sig til at afskaffe menneskeofring, således som 

 det berettes af general John Campbell i hans skrift Thirteen 

 years among the wild trihes of Khondistan (og derefter i «Fra 

 alle Lande«, I, s. 106): 



Siddende på et tigerskind tog enhver af de sværgende 

 noget jord og ris i hænderne, fugtede det med nogle dråber 

 vand og aflagde eden med de ord: Jorden nægte mig af sine 

 frugter, risen kvæle mig, vandet drukne mig, tigeren opæde 

 mine horn og mig, om jeg nogen sinde svigter den ed, jeg 

 herved aflægger for mig og mit folk! 



Grundtanken i den indiske og i den gotiske ed er for så 

 vidt den samme; men i valget af de genstande, hvortil eden 

 knyttes, åbenbarer folket sit væsen og sin livsanskuelse, så de 

 gotiske folks våbenéd bliver ét vidnesbyrd mere om folkestam- 

 mens art: den optræder overalt som krigerfolket, for hvem livet 

 er kamp, døden på valpladsen ingen ulykke, men al svig en 

 uaftvættelig skam, og det at svigtes eller endog forrådes og 

 fældes af sit eget værge, der skulde følge kæmpen i graven og 

 sagtens også over i den anden verden, den storste forsmædelse. 



