370 Finnur Jonsson. 



til Skjaldenes Maade at digte paa samt til deres ydre Teknik 

 vil sikkert føre os nærmere til Maalet, end de tidligere For- 

 tolkningsforsøg har gjort. Hvad disse angaar, nemlig Sk. Thor- 

 lacius' i Antiquitatum borealium observationes miscellaneæ, VII, 

 (1801) og Svb. Egilssons i Tvo brot af Hanstlong og {)6rsdråpii 

 (1861), jfr. Sn. Edda Ili og Lexicon poeticnm, og I)orl. Jonsson 

 i hans Eddaudgave (1875), er de alle ret mangelfulde M , idet 

 de dels beror paa fejlagtige Læsemaader, dels paa Antagelsen 

 af visse sproglig umulige Former, dels paa en paa sine Steder 

 meget mislig Opfattelse af Skjaldeomskrivninger. I det følgende 

 vil jeg kun tage Hensyn til disse ældre Fortolkninger, hvor det 

 maa anses hensigtsmæssigt; at behandle dem alle og modbevise 

 dem er baade unødvendigt og af liden Interesse. 



J)orsdråpa findes i codex regius (2367, 4°, Gml. kgl. Saml.), 

 samt i cod. Wormianus (A. M. 242) og i den Papirsafskrift af en 

 tabt Membran, der lindes i Biblioteket i Utrecht (Afskrift deraf 

 i A. M., Access. 18); Teksten i alle disse Haandskrifter er ind- 

 byrdes nær beslægtet. Digtet, eller Digtbrudstykket, findes i 

 Kap. 18 i Skåldskaparmål (A.M. Udg.)^), som indeholder en pro- 

 saisk Fremstilling af Tors Færd til Geirrøds Hjem, hvor han 

 slog Jætten ihjæl. Men der er al Grund til at antage, at det 

 ikke er Snorre Sturluson selv, der har indsat Digtet i sin Tekst. 

 Dets Indhold staar nemlig for enkelte Punkters Vedkommende 

 i Strid med Snorres Fremstilling, og han vilde næppe have op- 

 taget et Digt, der afkræftede den; det er da ogsaa klart, at 

 Snorre har fulgt en anden Kilde, nemlig en mundtlig Tradi- 



^) Thorlacius' Fortolkning er som saadan i det hele ganske umulig , ja til 

 Tider ligefrem haarrejsende; han antager umulige Ordformer og svælger 

 i Obsconiteter, han selv udfinder. — G. Vigfiissons Udgave i Corp. poet. 

 bidrager intet til en ^bedre Forstaaelse. 



=*) Desuden findes et Halvvers i Sn.E. 1, 256—58 (II, 309), der har hørt 

 ind mellem V. 15 og 16 , samt et andet i Sn.E I. 254 (II, 308), hvoraf 

 det ses, at V. 10?—« er Omkvæd. 



