Om Religionsfilosofiens Opgave og Fremgangsmaade. 417 



lektuel og etisk Følelse, saa angaar den religiøse Erfaring eller 

 den religiøse Følelse Forholdet mellem Værdi og Virkelighed. 

 Den er bestemt ved det værdifuldes Skæbne i Virkelighedens 

 Verden. — Den religiøse Tros Ejendommelighed finder jeg i, 

 at den under de virkelige Begivenheders Gang fastholder Vær- 

 diens Bestaaen. Den er en dyb Tillid, en Kontinuitet i Sindet 

 under alle Svingninger. Dens objektive Indhold er ogsaa en 

 Kontinuitet: dens Grundantagelse er — antropomorfistisk ud- 

 trykt — en Trofasthed i Tilværelsen, som lægger sig for Dagen 

 i, at Værdierne bestaa, saa meget end deres specielle Former 

 kunne skifte. 



Denne psykologiske Karakteristiks Rigtighed søges godt- 

 gjort ad forskellige Veje. For det første er det muligt ud fra 

 de angivne Karaktermærker at give en Beskrivelse af en Følelses- 

 og Villiesretning, der naturligt raaa udvikle sig under menneske- 

 lige Livsvilkaar og i Kraft af de almindelige psykologiske Love. 

 Det er en psykologisk mulig Tilstand. For det andet vil man 

 ved at benytte denne Beskrivelse og kalde det, den beskriver, 

 Religion, paa en klar og tydelig iMaade kunne paavise den reli- 

 giøse Følelses Forskel fra og Forhold til andre Arter af Følelse, 

 med hvilke den er beslægtet. Og for det tredie viser en Under- 

 søgelse af de vigtigste historisk givne Typer for Religion, at de 

 nævnte Karaktermærker ere de vigtigste og de gennemgaaende. 



Sætningen om Værdiens Bestaaen kan siges at være det 

 religiøse Axiom. Den udtrykker en Grundtanke, som den reli- 

 giøse Bevidsthed fastholder under højst forskelhge Former, og 

 som i Debatten mellem forskellige religiøse Standpunkter mere 

 eller mindre tydeligt fremtræder som Ideal og Maalestok. For- 

 skellen mellem religiøse Standpunkter beror dels paa de Værdier, 

 hvis Bestaaen der tros paa, dels paa den Klarhed, hvormed 

 Tanken om Værdiernes Bestaaen fremtræder og fastholdes, dels 

 paa de forskelhge Maader, paa hvilke den udtrykkes. For den 

 enkelte bestemte Religion er vel den bestemte Form, i hvilken 

 den udtrykker Axiomet, det væsentlige. Men for den sammen- 



7 



