510 Ottø Jespersen. 



Styrke og dens Plads i Verset, tilhyller Rytmen kunstigt M; 

 saa vidt jeg forstaar disse Metrikere, antager de nemlig, at man 

 ikke faar Rytmen frem ved naturlig Udtale, men at man ved at 

 udtale de to Stavelser i Trokæen lige stærkt (eller da omtrent) 

 opnaar, at Øret paa den ene Side ikke stødes saa meget, som 

 hvis man aabenlyst udtalte en Trokæ mellem Jamber, paa den 

 anden Side heller ikke stødes saa meget, som hvis man falsk 

 lagde Tryk paa anden Stavelse i Steden for paa første — altsaa 

 en Slags Kompromis, hvor man i Steden for en hel metrisk 

 eller en hel sproglig Fejl begaar en halv Fejl af hver Art. 

 Efter min Opfattelse derimod fører den naturligste Udtale i de 

 fleste Tilfælde (og en berettiget Udtale i mange af de øvrige 

 Tilfælde) til, at de tre første Stavelser tilsammen indeholde en 

 rent minimal metrisk Afvigelse fra Normen. 



jJ, 20. I de hidtil behandlede Skifter havde vi en Pause 

 foran den stærke Stavelse, der stod paa en Plads, som i Skemaet 

 var forbeholdt en svag. Pausen kan være betegnet ved et 

 Skilletegn, men dette er naturligvis ikke nødvendigt: vi har jo 

 mange Pauser, som vor stærkt grammatiserende Tegnsætning 

 ikke udtrykker; og flere Steder kan vi kun af den stærke Sta- 

 velses Indtræden se, at en Pause har været paatænkt af Digteren 

 paa dette Sted -). Den større eller mindre Naturlighed, hvor- 

 med Pausen indfinder sig paa de forskellige Steder, er den 

 naturlige Forklaring af Figurens forskellige Hyppighed^): den 

 findes i det langt overvejende Antal af Tilfælde strax foran i 

 Verset, lige efter det foregaaende Verses Slutning, der jo som 

 oftest er forbundet med en Tankepause og hyppigt af Frem- 

 sigeren markeres ved en Pause, selv hvor Indholdet ikke tvinger 



') Se f. Ex. Ten Brink, Chancers Sprache und Verskunsl S. 1.j6: Verschleie- 



rung des Rliythmus. 

 *) Som i Goethes : 



> weichend werden 



{\) Sie nach der Seei.t langsam znrucksedranet. 

 ») Se ovf. g 3. 



