Den psykologiske Grund til nogle metriske Fænomener. 511 



(lertiPl; dernæst er Pausen og følgelig Figuren hyppigst ved 

 Midten af Linien, d. v. s. efter anden eller tredie "Fod«. Sjæld- 

 nere bliver Pausen efter første Fod, fordi Delingen af Verset i 

 to saa ulige Dele (2-1-8 eller 2 4-9) er unaturlig; de to Stavelser 

 staar saa underligt for sig selv uden organisk Forbindelse med 

 noget andet. Og det samme gælder i endnu højere Grad om 

 Pause efter ottende Stavelse ; faar vi her den stærkeste Stavelse 

 lige efter Pausen, er der jo ikke engang Tid til at komme ind 

 i den rigtige Rytmebevægelse, før Verset er sluttet. (En ellevte 

 svag Stavelse, som i See Valborg, ovf. ^, 5, Exempel .5, eller 

 utvetydigt Enjambement kan dog bøde derpaa.l 



g 21. Pausens Betydning var som sagt den, at man ved 

 den hindres i at høre den første stærke Stavelse sammen med 

 en umiddelbart foregaaende stærk Stavelse, — man hører derfor 

 ikke den første stærke Stavelse som isikkert) stærk, og Uover- 

 ensstemmelsen med Skemaet opdages derfor først ved den føl- 

 gende Stavelse. Det er nu klart, at hvor en Stavelse har Pause 

 baade foran og efter sig, er det (indenfor rimelige Grænsen 

 aldeles ligegyldigt for Rytmen, hvor stærkt et Tryk man giver 

 den. Det er i^aaledes Tilfældet med ej^ hvad, ak, gaa i føl- 

 gende: 



(1) Ei\ hellige Guds Kors! hvad\ seer jeg ret? 

 Hvad? Axel Thordson? Axel her i Landet? — 



(2) Ak, Tiden matter Alt, den sløifer selv 

 Hist Pyramiderne paa Nilens Sletter. 



Derfor vil og Himlen 



(3) Beskytte den. Gaa\ hent mig Kirkebogen. 

 Dette viser sig tit i Opregninger; i Paludan-Miillers 



(4) Navn, Byrd og Stilling, Rigdom, Glands og Ære 



er det ved Pause mellem de to første Ord ligegyldigt, hvilket 



^] Men, som E. v. d. Recke (II, 30) rigtigt gør opmærksom paa, Skiftet i 

 Liniens Begyndelse er "navnlig efter en mandlig Udgang uden Skilletegn, 

 noget stødende« — fordi man der er filbøjelig til al læse uden Pause. 



25 



