ie Jeg 
Samme Forfatter meddeelte 
Yderligere Bemærkninger om Tractaten mellem de lokriske Stæder 
Chalion og Oeanthea. 
Denne højst interessante Indskrift, som jeg i Selskabets 
Møde 20de Febr. 1857 gjorde et Forsøg paa at fortolke, er 
senere af A. Kirchhoff i Berlin bleven underkastet en ny Be- 
handling i Philologus 13te Jahrgang istes Heft. S. 1 ff (1858). 
Forfatteren bemærker strax, at min Afhandling ikke er kommen 
ham for Øie, og at han derfor ikke kan vide, hvorvidt jeg alle- 
rede havde klaret Sagen: en Bemærkning, som unægtelig un- 
drede mig, da et Udtog af min Afhandling allerede i Marts 
1857 var trykt i Gerhards Archåologischer Anzeiger. Hr. Kirchhoff 
har imidlertid leveret et saa værdifuldt Bidrag til Forklaringen 
af dette Document, at jeg har anseet det for min Pligt at med- 
dele Udbyttet af hans Forskninger, som jeg ogsaa selv i flere 
Punkter troer at kunne tiltræde. 
I et Hovedpunkt, Læsningen og Forklaringen af de 2 sidste 
Linier paa første Side, ere vi komne til det samme Resultat. 
Det er mig i denne Henseende en stor Glæde, og en Borgen 
for Resultatets Rigtighed, at vi have arbeidet hver for sig. Der 
er derimod eet Phænomen i denne Indskrifts Orthographie, hvis 
fulde Betydning først er bleven indseet af Kirchhoff, hvorved -en 
Deel sproglige Gaader pludselig løses. I min Afhandling er der 
gjort opmærksom paa, at her, ligesom overhovedet i de ældste 
græske Indskrifter, Consonanterne ikke fordobbles (undtagen 
ø foran c i Facot0c). K. har indseet, at dette i det foreliggende 
Document ogsaa er udvidet til det Tilfælde, hvor det ene Ord 
ender og det næste begynder med den samme Consonant, for- 
udsat naturligviis, at Ordene høre sammen, og ikke adskilles 
ved Interpunction. Der bør saaledes S. 1, L. 2 læses ikke ær 
Ti Ovid, men at uc ovdå, og L. 4 ikke &Ørxoovdø, men ædi- 
xzæc 0vim, hvorved vi slippe for hiint høist besynderlig sammen- 
salte Ord. Formen & i Stedet for & har uden Tvivl heller ikke 
existeret, men Slutningsconsonanten har i det ældste Sprog 
