105 
skandinaviske Norden, hvor de vankede om paa Kysterne, Sø- 
bredderne og i de uhyre Skove, og at der da i en sildigere Tid 
i det sydligste Skandinavien er indvandret en mere udviklet 
Stamme, som undertvang og blandede sig med den ældre Race, 
og som har efterladt sig de store Steenmindesmærker, der endnu 
vække vor Forbauselse. I hvert Tilfælde maa jeg ansee det 
for høist sandsynligt, at vi nu for Danmarks Vedkommende 
kunne paavise Steenalderens Begyndelse og Slutning gjennem: 
1. den ældre Steenalder, der omfatter Østersdyngerne 
og flere af vore Kystfund med deres raae Redskaber 
af Flint og Been, 
samt 2. den yngre Steenalder, der omfatter de store Steen- 
mindesmærker, Dysser og Jættestuer, med deres ziir- 
ligere Sager af Steen, Been, Rav og brændt Leer. 
Nærmere Undersøgelser ville sikkert lidt efter lidt oplyse, 
at denne nye Deling af Steenalderen kan antages at gjelde 
for mange andre Lande, især Kystlande, i Europa. 
II. 
Man er forhen bestandig gaaet ud fra den Anskuelse, at 
der mellem Steen- og Broncealderen var en overordentlig skarp 
Grændse, som bestemt tydede hen paa, at der maatte være ind- 
vandret et nyt Folk, der strax aldeles underkuede Steenalderens Be- 
folkning og indførte ganske nye Gravskikke og i det Hele en 
heel ny Cultur i Landet. Istedetfor at de Døde i Steenalderen 
almindelig bleve begravede ubrændte i store Steenkamre med 
Redskaber, Vaaben og Smykker af Steen, Been og Rav, bleve 
de nu i Broncealderen, meente man, i Reglen brændie og 
de tiloversblevne Been tilligemed Asken nedlagte enten i smaae 
Steenkister eller i Askeurner. Ganske undtagelsesviis vare Li- 
gene nedlagte ubrændte, men i alle Tilfælde forekom de i For- 
bindelse med smukt formede og udarbeidede Vaaben, Redska- 
ber og Smykker m. m. af Bronce og Guld. Meget sjeldent var 
