150 
Tlistorie opbevaret os den hele Bitterhed, hvormed han betrag- 
tede de »for Skjønhedsfølelse blottede Barbarer”)», hvis Baahed 
og Vindesyge nedreve saa mange af Fortidens Kunstværker for 
hensynsløst at læsse de sønderbrudte Stykker paa fiirspændte 
Vogne og bortføre dem til Indsmeltning.  Skjøndt Niketas ud- 
trykkelig bemærker, at det i denne Henseende ikke er hans Hen- 
sigt at berette Alt””), opregner og beskriver han dog et betydeligt 
Antal af Oltidens Statuer, der endnu stode paa Constantins Fo- 
rum og paa Hippodromen, men ved denne Leilighed gik tilgrunde. 
Det nøgne, ynkelige Skelet af den Pyramide, som Konstantin 
den Purpurbaarne lod opreise paa Hippodromen, men hvis Steen- 
støtte nu staaer der, af Korfarerne aldeles berøvet de Bronce- 
Relieffer, hvormed Keiseren havde bedækket den, afgiver endnu 
en talende Kommentar til Niketas's Klager, og ogsaa Nordboen 
bliver vel skikket til at forstaae hans Smerte, naar han, efter at 
have gaaet over Atmeidaen og skuet Oldtidens nuværende Lev- 
ninger, sammenholder sit Indtryk med det, som endnu i det 
tolvte Aarhundrede her lod Mængden af Hippodromens klassiske 
Statuer minde Gjæsterne fra Norden om Hedenolds Sagn om 
Aserne, om Volsunger og Gjukunger””). — Niketas fremhæver 
ogsaa, at Korsfarerne ei engang skaanede Helligdommene. Han 
fortæller saaledes, hvorledes de endog aabnede den keiserlige 
Familiebegravelse i Apostelkirken for at røve, hvad de af Guld- 
smykker, Perlekroner og kostbare Stene kunde finde i Keisernes 
Grave; da de efter saa mange mange Aars Forløb endnu fandt 
Keiser lustinians Liig heelt bevaret, studsede de vel et Øie- 
”) Or Toi xzalot dviguotor ovrår ØdeB«eor. — Nicetæ Choniatæ Historia. 
Ex recensione Immanuelis Bekkeri. Bonnæ. 1835. p. 859. 
”) Oude yde ovyygdypaoder tå mdvra ngovdeto. Nicetæ Choniatæ Hi- 
storia. p 866. 
SYNET O par skrifot margskonar forntidindi, Æsir, Volsungar oc Gjukungar, er 
bat steypt af kopar oc målmi med svå miklom hagleik, at pat Ppickir 
allt kvikt vera. Saga af Sigurdi Jorsalafara, Eysteini oc Olafi. cap. 12, i 
Heimskringla. 
