hin betegnende Stenalderens Begyndelse, denne: samme Kul- 
turperiodes Slutning. 
r 
En saadan Tvedeling af Stenalderen lyder jo vistnok, naar 
den simpelthen udtales, hverken unaturlig eller usandsynlig; den 
vil maaskee endogsaa, som den er fremstillet, ved første Øie- 
kast have Sandsynlighedens Præg; alligevel troer jeg dog, at 
dens Antagelse, saaledes som vore Kundskaber for Øjeblikket 
staae, ved nøiere Betragtning maa vække flere og store Be- 
tænkeligheder. 
Det har idetmindste ikke villet lykkes mig for Øieblikket at 
komme til at opfatte de forhaanden værende Kjendsgjerninger 
påa samme Maade, som min ærede Collega og Ven; jo mere 
jeg fra hans Synspunkt har overveiet baade disse og den Række 
af Betragtninger, der tillige ligger til Grund for hans Opfattelse, jo 
længere finder jeg, at denne fjerner sig fra min. Imidlertid maa 
det ved Prof. Worsaaes Meddelelse reiste Spørgsmaal, om der 
allerede nu kan paavises en bestemt Udviklingsgang ændenfor Sten- 
alderen, og dernæst om denne Kulturperiode da paa Grund heraf 
kan med Hensyn til Tiden kløves z en ældre, ufuldkomnere 
og en yngre, fuldkomnere, have en stor Interesse, og for mig 
endog en fuldt saa stor som for de fleste andre. Foruden 
den almindelige Interesse, Sagen selv frembyder som et Bidrag 
til Kulturudviklingen hos Nordens ældste Folkefærd, har den 
nemlig for mig tillige en ganske særegen; baade har jeg jo 
taget personligen Del i at tilvejebringe og klare den Række af 
Kjendsgjerninger, hvilke paa den ene Side ere brugte til Støtte 
for Tvedelingen, og dernæst vil den ældste Kulturperiodes Sønder- 
falden i to forskjellige Perioder — saavidt disse virkelig maatte 
kunne paavises — have en væsenlig Betydning for Studier, der 
i to fulde Tiaar meer eller mindre uafbrudt have beskjæftiget 
mig, jeg mener mine Studier af Landets forhistoriske Fauna og 
Flora. Landets Dyre- og Planteverdens tidligste Historie har 
nemlig vist sig saaledes sammenslynget med den ældste Befolk- 
