enkelte af dem snesevis kunne samles i den rene Tørv, i 
hvilken de kun ved Menneskehaand kunne være udkastede eller 
tabte. Medens derved Hyppigheden af disse Sager paa enkelte 
Steder jo nok lader sig forklare, bliver deres antagne sjeldne Fore- 
komst i Gravhøiene derved ikke mere forstaaelig, da det jo var at 
vente, at man ogsaa vilde have medgivet den Afdøde Midlerne til 
denne Virksomheds Fortsættelse, hvis han i levende Live havde 
virkelig udøvet den. Men dette fører mig naturligen til de Be- 
mærkninger, jeg har at gjøre om et andet Punkt, som ved 
den anstillede Sammenligning og dennes Resultat er af stor Be- 
tydning, nemlig angaaende den paastaaede Mangel af disse raae 
Sager i Gravhøiene. 
Om de i Kjøkkenmøddingerne fundne karakteristiske Kiler 
eller Meisler yttrer Prof. Worsaae (S. 99) ganske rigtigen, at de 
»førend Østers-Dyngernes Opdagelse næsten slet ikke vare blevne 
ændsede«, og hvor meget lettere vække disse døg ikke Opmærk- 
somheden, end de fleste andre Stensager, som i Mængde 
findes i Affaldsdyngerne, f. Ex. Flintknuderne og visse af de 
grovere Flintflækker, der dog bære Spor af at have været 
Udbytte af nogle Undersøgelser, der i Efteraaret 1858 vare anstillede af 
nærværende Forfatter i Forening med Antiqvaren, Hr. Kammerraad Herbst, 
paa flere Punkter af Korsøer Noer. Samtlige Gjenstande, der uagtet det 
store Antal vare samlede i Løbet af faa Timer dels i selve Vandbredden, 
dels lidt længere ude i Vandet, sluttede sig nøie til et lignende større 
Fund, som allerede i 1844 af den daværende Kronprinds gjordes paa 
Strandbredden af den i Noret N. for Magleøen liggende Øe, Egå eller 
Ejo kaldet (smlgn. Antiqvarisk Tidsskrift 1843—45, S. 989—99 og 122—23), 
og som i Forbindelse med andre fra samme Egn os tilkomne Vink havde 
henledt vor særlige Opmærksomhed paa denne Del af Sjællands Kyst 
(smlgn. Vid. Selsk. Oversigt f. 1854, S. 194). — Af begge Indsamlinger 
mente vi at det tydeligen fremgik, at Urindvaanerne havde paa de Ste- 
der, hvor nu disse talrige Flintredskaber og Flintflækker laae, enten havt 
Bopæle eller, hvad, der var sandsynligere, havt en egen Virksomhed og 
Færdsel, hvilken Anskuelse ogsaa tildels er optaget i den oven anførte 
Bekjendtgjørelse fra Museet. Til disse to slutte sig atter senere det tre- 
die, af Prof. Worsaae skildrede større Kystfund (see foran S. 117—32). 
