em 
kunde tilvejebringes de fornødne Oplysninger til en Tid, hvor 
det formedelst forandrede Forhold var blevet af høieste Vigtig- 
hed at vindicere de kanoniske Evangelier apostolisk Oprindelse, 
men hvor der tillige netop af denne Grund var saavel Foranled- 
ning som Fristelse til at føre de Vidnesbyrd, der i det Højeste 
gjaldt om hine Evangelier % deres oprindelige Skikkelse, over paa 
de Evangelier, hvis Indhold fandtes meest overeensstemmende 
med Datidens historiske og dogmatiske Traditioner. Mulighe- 
den af en saadan Forvexling kan ikke nægtes, naar man tager 
Hensyn til, hvor almindeligt det var i Christenhedens ældste Ti- 
der at foretage Bearbeidelser af ældre Evangelieskrifter, hvor 
sorgløs man endnu langt ned i Tiden betragtede saadanne Skrif- 
ters Udbredelse, saasnart de i Hovedsagen stemte med den kir- 
kelige Tradition, hvor tarvelige de Efterretninger vare, som Tra- 
ditionen i det Aarhundrede havde opbevaret om Evangelierne 
og deres Forfattere, hvorledes disse Efterretninger voxte i 
Omfang og Bestemthed, aåltsom Trangen til at forvisse sig om 
de kanoniske Evangeliers apostoliske Opfattelse tiltog, etc”). 
Uden at oversee eller nægte Betydningen af, hvad der i 
modsat Retning er blevet anført til at svække disse Tvivlsgrunde 
og bestyrke Paalideligheden af de kirkelige Vidnesbyrd om Evan- 
geliernes Authentie, vil dog ved denne Leilighed, hvor Forhol- 
denes Natur i ethvert Tilfælde ikke tilstede at vinde nogen større 
Sikkerhed, end den, der overhovedet kan haves for Authentien 
af Værker fra Oldtidens Literatur, Tvivlen om eller Tilliden til 
de udvortes Vidnesbyrd væsenligen afhænge af Dommen over 
Beskaffenheden af hine Skrifters eget Indhold. 
Saaledes nødes vi da til for det Første udenfor Evangelierne 
at søge Vidnesbyrd for den evangeliske Historie. Paa saadanne 
mangler det heller ikke... Om Jesu Christi historiske Tilværelse 
”) S. min Afhandling: Hvilken Betydøæing tilkommer den gamle Kirkes Vid- 
nesbyrd om de fire kanoniske Evangeliers Oprindelse? — Theol. Tidssk. 
(1838) 2det B. S. 64—173. 
