63 
historiske Optræden i Verden, men hvorved det maatte lades 
ubestemt, hvad der virkelig havde tildraget sig og hvad der var 
legendeagtig Udsmykkelse, og om ikke Christendommen snarere 
havde været et Værk af en heel Tidsaldereller af en Sect end af 
en enkelt Mand; naar Christi Undere, hans Opstandelse og Himmel- 
fart blev frakjendt historisk Virkelighed, men anerkjendtes som 
ideale Sandheder, forsaavidt derved anskueliggjortes Menneske- 
hedens fortsatte Seir over Naturen, dens Udvikling fra Naturlig- 
hedens Negation til et stedse højere aandeligt Liv, — da var 
dette som skrevet ud af en Tidsalders Bevidsthed, for hvilken 
Christendommens historiske Side efterhaanden var bleven lige- 
gyldig, og for hvilken dens ideale Betydning indskrænkede sig 
til den almindelige Religionslære og de sædelige Forskrifter, som 
Evangelierne indeholdt. 
Dog, da nu den mythiske Anskuelse af den evangeliske Hi- 
storie var gjennemført i hidtil ukjendt Fuldstændighed, da blev 
ogsaa dens Betydning seet i en Klarhed, som forhen havde und- 
draget sig de Flestes Blik. Var den evangeliske Historie opløst 
i Myther, Christus reduceret til en Personlighed, der kun havde 
givet Stødet til en verdenshistorisk Revolution — da kunde man, 
for at bruge Strauss's eget Ord, maaskee endnu have Grunde 
til at kalde sig en Christen, men Grund dertil havde man ikke. 
Thi hvad Eiendommeligt blev der tilbage for Christendommen? 
Naar man seer bort fra Alt, hvad der angaaer og beroer paa 
Jesu Person, hvad findes der da i Christendommen, »som ikke 
enten før eller udenfor den har gjort sig gjældende enten som 
Resultat af den fornuftige Tænkning eller som det menneskelige 
Hjertes Trang eller som Fordring af den sædelige Bevidsthed ?« ”) 
Derimod har Religion i sin ezendommelige christelige Skikkelse 
altid været knyttet til Erkjendelsen af Jesu Christt historiske Exi- 
stents og aandelige Betydning som Guds Søn og Menneskenes 
7”) Om »det Christelige« hos Plato, Socrates, Seneca talte allerede Kirke- 
fædrene. 
