gelier at have Sikkerhed for, at disse Skrifters Indhold hidrørte 
fra en saadan Tid og saadanne Personer, hvorved den Mistanke 
maatte afvises, at sagnmæssige, legendeagtige, mythiske Beret- 
ninger kunde have blandet sig med og forstyrret den virkelige 
og oprindelige Historie om Jesu Liv og Gjerninger. 
Ikke ringe Opmærksomhed maatte derfor den nye kritisk- 
philosophiske Bearbeidelse af den evangeliske Historie hvormed 
Philosophen Chr. Wersse") optraadte, allerede vække ved sin 
Polemik imod Forklaringen af de kanoniske Evangeliers Oprindelse 
og indbyrdes Forhold ved Hjælp af Traditionshypothesen. Dersom 
det var interessant at høre en Mand udenfor de egentlige Theolo- 
gers Classe og derfor uafhængig af mange Indflydelser, som sæd- 
vanligen gjorde sig gjældende hos disse, udtale sin Anskuelse 
om den evangeliske Historie og dens Kildekrifter, maatte denne 
Interesse forøges ved Wersses Erklæring, at »saa berettiget og 
glædeligt Strauss's Værk havde forekommet ham til Bestridelse 
af den hidtil brugelige Harmonistik, saaliden Tilfredsstilelse havde 
han fundet i den Straussiske Kritiks udelukkende negative Resul- 
tat, og at hans egen Bestræbelse derimod var væsenligen rettet 
påa at føje til det negative Arbeide et andet af positiv Art, 
nemlig Efterviisning af, hvorledes der ved den kritiske Prøvelse 
af de evanseliske Beretninger forblev en fast historisk Kjærne af 
ganske anden og høiere Betydning, end den Straussiske Kritik 
havde ladet blive tilbage«. En sikker Basis søgte Weisse i denne 
Henseende at vinde ved Godtgjørelsen af, at i det Mindste eet 
af Evangelierne havde Fordring paa at gjælde for en authentisk 
skriftlig Optegnelse af den umiddelbart apostoliske Tradition. 
Dette Evangelium var A/arcus', der havde ledsaget Petrus og 
efter Vidnesbyrdet af Presbyteren Johannes (Euseb. III, 39) havde 
forfattet sit Skrift paa Grundvold af Apostlen Peters evangeliske 
Foredrag. Her var altsaa intet Spillerum for mythisk Omdannelse. 
”) Leipzig 1838, II Bad. 
