Tå 
boliseres i Josephs Person, der »gammel og udlevet« alene for- 
maaede at være den guddommelige Søns Pletefader«, (medens de 
kanoniske Evangelier ikke indeholder den ringeste Antydning af 
Joseph som en Olding) etc… Weisse har, afvigende fra hans 
nærmeste theologiske Forgjængeres sædvanlige Anskuelse, frem- 
hævet de synoptiske Evangeliers historiske Betydning, men paa 
Johannes-Evangeliets Bekostning, hvis Forfatter forekastes, »at 
have mere leveret et Chrislusbegreb end et Christusbillede«. — 
Eiendommelig er Weises Anskuelse af Jesu Opstandelse, hvis 
Realitet han antager, men ikke saaledes som Evangelisterne skil- 
dre den: Jesus har som forklaret Aand fra den usynlige Ver- 
den viist sig for sine Disciple i Visioner; de evangeliske Beret- 
ninger om at den Opstandne er bleven berørt af sine Disciple, 
har spiist med dem, etc. skulle derimod først være senere til- 
digtede Sagn, efterat den egentlige Kjendsgjerning var fra 
den reent spirituelle Livssphære bleven neddraget i det Ma- 
terielle, 
Af disse adspredte Træk vil man kuune forstaae, hvorfor 
Weisses philosophisk-kritiske Fremstilling af den evangeliske 
Historie ikke var istand til at vinde noget almindeligt Bifald. 
Alligevel kunde den Aand, der levede og rørte sig i dette høist 
originale Værk, ikke andet end i flere Henseender gjøre et vel-" 
gjørende Indtryk. Man sammenligne Weisses Behandling af den 
evangeliske Historie med Strauss's, og man vil blive den store 
Forskjel vaer, der ofte er bleven overseet af dem, der kun havde 
Øie for den Afvigelse, hvori begges Opfattelse stod til den tra- 
ditionelt kirkelige Anskuelse. For Strauss er Troen paa Chri- 
stendommen gaaet tabt; hans Interesse er at eftervise, hvorledes 
denne Tro er en Indbildning, for hvilken en Persons Virksom- 
hed og Skjæbne ligger til Grund, der i sig selv var lig andre 
Mennesker, som haåve havt en indgribende Indflydelse paa Menne- 
skehedens religiøse sædelige Udvikling, men hvis Historie er 
bleven udsmykket indtil Ukjendelighed tildeels ved Anvendelse 
