91 
siv-paulinske Tendents kan dog kun godtgjøres ved Hypothesen 
om det Marcionitiske Evangeliums Omdannelse ved Tilsætning 
og Sammensmeltning med jødechristelige Elementer. Paa lignende 
Maade beroer Forestillingen om det oprindelige Matthæus-Evan- 
geliums udelukkende particularistisk jødechristlige Characteer 
påa en Hypothese, som kun lader sig begrunde ved i det nu- 
værende Matthæusevangelium at udsondre Udsagn og Yttringer 
af Jesus, hvilke stilles i en saadan Modsætning til andre i det 
samme Evangelieskrift, at de alene skulle kunne tænkes hidrø- 
rende fra forskjellige Referenter, medens de ved en sund Exe- 
gese meget vel kunne forenes som authentiske Udsagn af Frel- 
seren til forskjellig Tid og i forskjellig Relation.”) Marcus-Evan- 
geliets Charakteristik angives som farveløs Neutralitet og paa 
Grund deraf paastaaes dets sildigere Udspring. Men ved nøiere 
Prøvelse vil det dog vise sig, at baade den ene og den anden 
Paastand, hvad enten man adskiller dem eller forbinder dem, er 
urigtig. 
des Saameget af en bestemt Tendenscharacteer, at disse Evangelier atter 
falde under samme Kategorie som Johannes-Evangeliet. Den sædvanlige 
Anskuelse betragter alle fire Evangelier ligesom i lige Linie som historiske 
Skrifter, den Baurske Kritik betragter dem ligeledes i een Linie som dog- 
matiske Tendenskrifter, kun at den historiske Charakteer tillægges Sy- 
noptikerne i samme Forhold, som de have mindre dogmatisk Tendens. 
Til Exempel paa, hvorledes slige tilsyneladende Modsigelser ikke nødven- 
digen behøve at forudsætte forskjellige Referenter, kunne flere Udsagn 
af Jesus i Johannesevangeliet tjene. Ingen har dog af den Grund villet 
antage dette Evangelium for at være fremstaaet ved Forbindelsen af for- 
skjellige Referenters Arbeide, fordi Jesus Joh. XII, 48 siger, at »han ikke 
er kommen for at dømme Verden, (men for at frelse den)« og dog V, 
27 erklærer »at netop han er af Gud bestemt til Dommer, at Dommen 
er alene ham overgiven Joh. V, 22. 27; eller fordi Jesus Joh. V, 31 siger: 
»Dersom jeg vidner om mig selv, er mit Vidnesbyrd ikke sandt,« og dog 
VIII, 14 erklærer: »Om jeg end vidner om mig selv, er mit Vidnesbyrd 
sandt«. Slg. Joh. XV, 15: »Alt, hvad jeg har hørt af min Fader, har jeg 
kundgjort Eder« med Joh. XVI, 12 «Endnu har jeg mange Ting at sige 
Eder, men I kunne ikke bære dem etc,« Seer man disse Yttringer i deres 
forskjellige Sammenhæng og Relation, hæver Modsigelsen sig af sig selv 
i en højere Eenhed, 
