HCA 
to Dæmoniske to Blinde etc., da er det klart, at han dermed mener 
Paulus og Lucas, ligesom paa den anden Side den Blinde, der kun 
venter sin Frelse af Herrens Barmhjertighed (Luc. XVIII, 35 f.) 
er Paulus, der i Parablen fremstilles (Luc. XII, 42), »som 
mi0toc otxovouoc ligeoverfor den Tjener, der mishandler de 
øvrige Husfolk, som den bagtalede, men af Herren roste 
otxovouos tijs &Øixiac (Luc. XVI, 8), som den fortabte Søn, hvis ældre 
Broder (Luc. XV, 25) er Petrus, etc. etc. Uagtet Baur udtaler sig 
med stor Anerkjendelse og Roes over den Skarpsindighed og Com- 
binationsgave, som den ovenanførte Forfatter har lagt for Dagen, 
finder han dog, at Alt her stiller sig meget for individuelt, me- 
get for personligt og subjektivt, og mener, at »dersom man med 
den anonyme Forfatter, der paastaaer, at i det Mindste de tre 
Evangelier ere Værker af Apostle, vil føre Evangeliernes Affat- 
telse saa høit op i Tiden og dog lade deres Forfattere fjerne sig 
saameget fra den objectiv historiske Sandhed, som der maa for- 
udsættes efter den anonyme Forfatters (og efter Baurs egne) 
Resultater, bliver man nødt til at ansee Evangelisterne lige- 
frem for Løgnere og Bedragere«. Det Anstødelige ved at tillægge 
de kanoniske Beretninger saameget Uhistorisk, saameget Partisk 
og Tendensmæssigt, tildeels menneskeligt Lidenskabeligt, som 
efter hiins Anskuelse om Evangeliernes Oprindelse og Beskaf- 
fenhed foreliggeri disse, fjernes, efter Baurs Mening, naar man hen- 
fører deres Affattelse til en senere Tids os ubekjendte og med 
Urchristendommens Mlistorie kun højst ufuldkomment fortrolige 
Mænd”). »Men hvad er dermed vundet?« — kan man spørge 
”) »Es sind nicht mehr die beiden Apostel Paulus und Petrus, welche einan- 
der in's Angesicht widersprechen und sich gleichsam in den Haaren liegen, 
es sind nur die auf der Grundlage dieser beiden Formen des Christenthums 
entstandenén christlichen Parteien, in deren Interesse die beiden Evange- 
lien mehr oder minder geschrieben sind, ohne dass man desswegen bei 
allem und jedem eine so bestimmt polemische Bezeihung anzunehmen 
genothigt ist, und der Schriftsteller selbst erscheint nun erst in einer 
sølchen Stellung zu seinem Objekt, welche es leicht begreiflich macht, 
