delse med den paafølgende eftertrykkelige Bekræftelse, Forkla- 
relsen paa Bjerget og Indtoget i Jerusalem, hvorved Jesus synes 
at gjøre saa store Concessioner til den nationale Messiasbevidst- 
hed, kunde vi paa disse og andre Spørgsmaal give et be- 
stemtere Svar, saa vilde dette vistnok være det sikkreste histo- 
riske Holdningspunkt. Men om det ogsaa kun skeer saavidt, 
som det er muligt efter Beskaffenheden af de forhaandenværende 
Kilder, saa kan man ikke paastaae, at den reent historiske Be- 
tragtning er fuldkommen uberettiget og forfeilet, at den la- 
der sin Opgave fuldkommen uopløst, opfatter Christi Person 
saa eensidigt, at man ikke begriber, hvorledes saa forskjellige 
Retninger kunne være fremgaaede fra ham.  Saasnart det kun 
staaer fast, at i hans Person, saaledes som den viser sig for os 
i den evangeliske Historie, maae hine to Sider adskilles, hvilke 
forholde sig til hinanden som Indhold og Form, Idee og Virke- 
lighed, almindeligt Menneskeligt og jødisk Nationalt, guddomme- 
ligt Ophøjiet og menneskeligt Indskrænket, kan der heller ingen 
Tvivl være derom, åt den samme Modsætning af begge de to 
Elementer, hvilke vi i vor Anskuelse om Jesu Person maae 
lænke os sammenknyttede til hans Selvbevidstheds personlige 
Eenhed, ogsåa er det bevægende Princip for den historiske 
Udvikling, som slutter sig til ham.« 
Til den Indvending: »Har Christus virkelig været den, som 
Baur fremstiller ham, har han lært saaledes, har han udtalt det 
specifisk christelige Princip saaledes, da kunne hans umiddel- 
bare Disciple ikke have været de stive Judaister, som Baur frem- 
stiller dem, og omvendt, have Urapostlerne tænkt og virket saa 
udelukkende judaistisk, såa kan Christus ikke have lært og vir- 
ket, som der siges”)», svarer Baur (a. St. S. 33): »Hvorfor skal 
det være saa utænkeligt, at, naar dog begge Dele hørte paa lige 
Maade til Jesu Personlighed, det Universelle og almindeligt Men- 
”) Ullhorn, Jahrb. fir deutsche Theologie, her. von Liebner etc. 1858, 3te 
B., S. 329 f. 
