(13 
kende (og indskrænket) Messiasbevidsthed. Baur synes ikke at an- 
tage, som mange ældre Rationalister, at Jesus kun ved Accommoda- 
tion har erklæret sig for Messias; han betragter de to Sider af 
Jesu Personlighed »under Synspunktet af en Antinomie, af en 
sig udviklende Proces«. Denne Betingelse kan være meget 
passende med en Grundanskuelse, ifølge hvilken »Christendommen 
ikke er et forfra færdigt, et fuldkomment og himmelsk Product, 
men meget mere et saadant, der efterhaanden udvikler sig”)» ; 
men med det Billede af Jesus Christus selv, som det Nye Te- 
stament giver, stemmer den ikke, idet vi enten maae antage, at 
Jesu Selvbevidsthed har været meget højere end Messiasideen, 
eller at denne er bleven opfattet af Jesus fra den religiøse An- 
skuelses højeste Standpunkt. Den Formodning, at Jesus først 
midt i sin Virksomhed eller mod Slutningen af samme, belært 
af nedslaaende Erfaringer, skulde have opgivet det jødiske 
Messiashaab og omskiftet det med Planen om en udelukkende 
sædelig Reformation og et aandeligt Rige, har som bekjendt 
fundet flere Forsvarere; men en saadan Forandring lader sig ikke 
historisk bevise, og Antagelsen deraf lader sig ligesaalidt forene 
med hiin fuldkomne Klarhed og Højhed i Jesu Væsen, hvorom 
den evangeliske Fremstilling giver Vidnesbyrd som med Baurs 
Anvendelse af Ordene »det Guddommelige«, »det Evige«, »det 
Absolute«, naar disse Udtryk ikke skulle være blotte Phraser og 
rhetoriske Hyperboler.”) 
Baur og hans Disciple have stadigen protesteret mod, at dere 
Kritik af den evangeliske Historie og dens Kildekrifter skulde 
") »Die historische Grundanschauung, auf welcher die Kritik der Tibinger 
Schule basirt, ist: das Christenthum ist nicht ein von vornherein fertiges, 
ein vøllkommens und himmlisches Product, es ist vielmehr ein sich 
almiihlig entwickelndes.… … Sclwvarz, Zur Gesch. der meuesten Theol. 
SS 175. 
"”) Slg. Hase, Das Leben Jesu, 2 42: »Tribte jener Irrthum auch nicht die 
sittliche Herrlichkeit Jesu, so ist doch schwer zu denken, dass die Klarheit 
und Erhabenheit seines Wesens. jenes Unfehlbare und Goøttliche, das 
wir in seinen Reden håren, unverletzt blieb, wenn er selbst erst aus solchen 
Irrthumern und innern Kåmpfen sich zur [dee seines Lebens emporrang. « 
