152 
fra Ceylon, hvor Buddhas Lære har været den herskende Reli- 
gion fra dens Indførelse der indtil vore Dage, og det er der, at 
vi maååe søge Oplysning om de Grunde, hvorpaa denne An- 
givelse kan antages at hvile, Da man meget tidlig kom bort fra 
at ville tillægge Indiens Historie en chinesisk eller ægyptisk Al- 
der, og da det stillede sig klart, at Buddhas Dødsaar, om end 
ungt i Indiens Historie, dog var det ældste Tidspunkt, der i det 
mindste omtrentlig kunde bestemmes, har man almindelig slut- 
tet sig til den singalesiske Angivelse med større Beredvillighed, 
end man under andre Omstændigheder vilde have gjort, og man 
har søgt en Støtte for denne Angivelses Rigtighed i den Om- 
stændighed, at hint Aar 548 f, Chr. har fundet en praktisk An- 
vendelse, da det er Udgangspunktet for den singalesiske, endnu 
brugelige Tidsregning. Denne Omstændighed vilde unægtelig 
afgive et afgjørende Bevis for Udgangspunktets Rigtighed, hvis 
man i Virkeligheden havde begyndt lige fra Buddhas Død at 
tælle Aarene derfra og var vedblevet uafbrudt dermed. Men 
dersom dette ikke er Tilfældet, dersom Tidsregningen først se- 
nere er indrettet, saaledes at man altsaa ene ved historiske 
Undersøgelser og chronologiske Beregninger har kunnet naåe op 
til Udgangspunktet, afgiver selve Tidsregningens Brug intet Be- 
vis for dettes ubetingede Rigtighed, men viser blot, at man paa 
den Tid, da Tidsregningen indrettedes, antog det for at være det 
rigtige eller i al Fald det sandsynligste. Vi behøve blot i denne 
Henseende at see hen til vor Tidsregning, hvis Begyndelsesaar 
ikke falder sammen med Frelserens Fødselsaar, hvorfra den dog 
skulde udgaae.”) Om nu end, som det synes, Buddhisterne 
virkelig have begyndt at tælle Aarene fra Buddhas Bortgang, såa 
have de dog snart ophørt dermed, og den singalesiske Tids- 
regning lider af saadanne Mangler, at det ikke kan være andet, 
end åt den maa grunde sig paa senere Beregninger, og vi kunne 
tildels ogsaa paavise enkelte Størrelser, ved hvis Sammemæg- 
”) Som alt udhævet af M. Muller i Ancient Sanscrit literature, S., 264. 
