je: 
brahmanske Kilder medfører.”)  Singaleserne have derhos mere 
fæstet Blikket paa Acokas Børn, Øens Apostle, end påa ham 
selv; de have heller ikke bevaret det af ham selv angivne tiende 
Aar for hans Omvendelse, eller i al Fald have de henført det til et 
urigtigt Sted. Det forekommer mig derfor sandsynligere, at ogsaa 
den trettende Bekjendtgjørelse har Hensyn til Tiden efter hans 
fuldstændige Omvendelse, og at saaledes hans Salving maa an- 
tages at have fundet Sted ved eller noget før Aar 268, uagtet 
det ikke ganske stemmer med de singalesiske Angivelser. 
Det er ovenfor bemærket, at Acoka som samtidig med De- 
vånam-priya-Tissa ved en fejlagtig Beregning i den singalesiske 
Historie er skudt for langt tilbage i Tiden, saaledes at hans 
Salving sæltes til 325. Før denne angives en Tid af 218 Aar 
indtil Buddhas Død; og dette Tidsrum af 218 Aar angives ud- 
trykkelig i Mahåvansa (5, 21) og er det almindeligt antagne i 
den sydlige Kirke.””) Derefter vilde Buddhas Død være indtruf- 
fet 543 f. Chr., og dette er Udgangspunktet for den singalesiske 
Tidsregning. Gaae vi derimod, hvad der er det naturligste, ud 
fra Acokas virkelige Tidsalder (268) eller fra Chandraguptas (320), 
komme vi, byggende paa de singalesiske Angivelser, til et sil- 
digere Tidspunkt for Buddhas Dødsaar, nemlig 486 eller 482. 
Vi kunne imidlertid ikke blive staaende herved. Angivelsen af 
dette Tidsrums Udstrækning grunder sig nemlig paa de Fortæl- 
linger af Magadhas Historie, man havde paa Ceylon; og om 
disse end sikkerlig ere bragte did af Øens Apostel Mahendra, 
”) Begge stemme, som før bemærket, overens i at tillægge Chandragupta 24 
Aar; derefter lade Singaleserne Sønnen Bindusåra regjere 28 Aar og 
Sønnesønnen Acoka 4 Aar før og 37 Aar efter hans Salving; de brah- 
manske Kilder give derimod Bindusåra kun 25 Aar, og Acoka kun 36; 
der er saaledes i Tidsrummet fra Chandraguptas Død og indtil det Tids- 
punkt, hvorfra Acokas Regjeringsaar tælles, en Forskiel af 7 Aar. Om 
Acokas Regjeringstid jfr. Mahåvansa, 20, 1—6; samt Turnours Indled- 
ning S. 47. Vishnu-Puråna S. 469. 
”) Det er derfra gaaet over til Bagindien, og angives ogsaa i den barmanske 
Indskrift ved Buddhagåya; Asiatic Researches XX, S. 160 flg. 
