paa en atomistisk Sammenfatnings mechaniske Vei, og hvorved 
man kun kan betragte Fremstillingens Form som et Accidens. 
Men hvor er den skaberiske Aand, som har gjennemtrængt det 
givne Stof, besjælet det og forbundet det til Eenheden af et 
Hele? Dette Spørgsmaal bliver ad denne Vei ubesvaret. Der- 
for har »»den nyeste Kritik«4 gjort en Ende paa hele denne 
Fremgangsmaade, hvori man længe nok har dreiet sig omkring 
som i en evig Cirkel, uden at komme til nogen Ende, derved, 
at den lagde Vægten ikke paa Materialierne, hvilke vare komne 
Forfatterne til vore Evangelier ihænde, men paa de evangeliske 
Historieskriveres Aand og Charakteer. Den har viist, at Forfat- 
terne til vore Evangelier hverken vare blotte Samlere og Af- 
skrivere, som man endnu altid vil holde dem for, ei heller 
blotte Skribenter, der, naar man vil sige det Højeste om dem, 
adskille sig fra hinanden ved deres Skrifters stilistiske Eien- 
dommelighed, men Historieskrivere, som fra et bestemt Dtand- 
punkt af, saaledes som det efter Tidens Forhold, hvori de levede 
og skreve, ikke kunde være anderledes, opfattede og bearbeidede 
den evangeliske Overlevering «.!) 
Heri er unægteligen udtalt en stor Sandhed, kun at »det 
bestemte Øtandpunkt« ikke maa tages efter en vilkaarlig Con- 
siruction af den Tids Forhold, hvori Evangelisterne levede og 
skrev, men maa bestemmes efter sikkre historiske Data, og at 
den skaberiske Aand, der stilles imod en paatvungen Mecha- 
nisme, ikke maa tænkes som løsreven fra den Aand, der udgik 
fra Christus og meddeelte sig til hans Kirke som en virkelig 
hellig Aand. 
For Ewald staaer Ægtheden af Johannes-Evangeliet og dettes 
historiske Charakteer fast. Denne Anerkjendelse har derfor en 
afgjørende (Baur, »Die Tiibinger Schule S. 119, kalder det »eine 
ubergreifende«) Betydning for hans hele Opfattelse af den evan- 
geliske Historie. Alligevel indrømmer Ewald, at Johannes har 
7) Baur, Das Marcusevangelium S. 174. 
