59 
Taler ef Herren, men et Evangelieskrift overhovedet (hvori og- 
saa historiske Beretninger vare optagne), tyder dog hiin Benæv- 
nelse paa det didactiske Element som det fremherskende. Den 
Overeensstemmelse, hvormed Jesu Ord ere gjengivne i vore 
Evangelier, viser sig dernæst saa paafaldende, at den udeluk- 
kende mundtlige Overlevering ikke kan antages at give nogen 
tilstrækkelig Forklaring for hiin, især ved Sammenligning af Af- 
vigelserne i Evangelisternes Beretninger om de historiske For- 
hold, Tid, Sted og Personer, til hvilke Ordene og Talerne hen- 
føres. Vistnok erkjendes jo ogsaa i Gjengivelsen af Jesu Ud- 
sagn og Taler en Indflydelse af Referenternes Subjektivitet ikke 
blot ved Valget og Omfanget, men ogsaa ved Formen, hvori 
de ere gjengivne; men i alle tre synoptiske Evangelier have 
Jesu egne Ord en saa ligeartet fremherskende Eiendommelig- 
hed, at Ulighederne træde aldeles i Baggrunden.  Høist mær- 
kelig er ogsaa den Omstændighed, at Apostlen Paulus"), der 
ikke havde modtaget sin Kundskab om Jesu Lære fra de andre 
Apostles eller fra noget Menneskes Underviisning (Gal. I, 1—12. 
17—18), paa de faa Steder, hvor han udtrykkeligen paaberaa- 
ber sig Jesu Ord, gjengiver disse i en Overeensstemmelse med 
deres Form i vore Evangelier, som — naar man ikke vil unø- 
digen antage denne Meddelelse grundet i en særegen guddom- 
melig Aabenbaring af disse Enkeltheder — maa udledes fra 
hans Benyttelse af saadanne skriftlige Optegnelser af Jesu Ord, 
hvorved han kunde være berettiget til at erklære, at han havde 
modtaget dem »fra Herren selv« (ærrd tov xveiov). 
Disse Optegnelser, endog med kort Tilføjelse af den An- 
ledning og de historiske Forhold, hvorunder Jesu Taler vare 
holdte, kunde dog ikke længe skaffe fuldkommen Tilfredsstillelse, 
men maatte i samme Forhold, som Apostlenes og andre Øie- 
vidners mundtlige Underviisning i Tidens Løb unddroges de 
Christne, fremkalde Ønsket om, at de historiske Momenter 
1) S. Nyt Theol. Tidsskr. 10de B. S. 262 ff. 
