Mødet den 12" April. 
ll, Professor Reinhardt meddeelte nogle Bidrag til Kundskaben 
om den store, ved den hvide Nils Kilder opdagede Vadefugl, 
Balæniceps rex, og søgte navnlig at oplyse, med hvilke andre 
Fugle denne mærkværdige Form ifølge sin Bygning maatte ansees 
for at være nærmest beslægtet. 
Der har været fremsat temmelig afvigende Meninger om 
denne Slægts Affiniteter. For ikke at tale om, at Gould, den- 
gang han for en halv Snees Aar siden gav den første Underret- 
ning om den, vilde have den betragtet som Vadefuglenes Re- 
præsentant blandt Pelikanerne, saa er den senere paa Grund af 
dens Ægs Beskaffenhed af Des Murs blevet anseet for nærmest 
beslægtet med Flamingoen og stillet mellem denne Fugl og 
Skeegaasen, hvorimod den efter Jules Verreaux's Mening slut- 
ter sig nærmest til den stornæbbede, tropiske Storkeslægt Lep- 
toptilos, og af Heuglin vel ogsaa henføres til Storkenes Familie, 
men indenfor denne atter faaer sin Plads mellem AÅnastomus og 
Dromas. Den Anskuelse, som synes at have fundet meest Ind- 
gang og nu at være temmelig almindeligt antaget, er dog den, 
at Balæniceps bør stilles ved Siden af Cancroma og betragtes 
som en kjæmpemæssig afrikansk Repræsentant for denne ame- 
rikanske Slægtsform. 
Det forekom imidlertid Meddeleren, at man ikke havde truffet 
det Rette ved at opfatte Balæniceps-Slægten paa denne Maade. 
Efter hans Mening var en anden eiendommelig og ligeledes afri- 
kansk Fugl, som Ingen hidtil (saavidt han vidste) havde tænkt 
paa at drage med ind i Sammenligningen, Scopus umbretta, i 
Virkeligheden dens nærmeste Frænde, og forsaavidt som Scopus- 
Slægten øjensynligt slutter sig nærmere til Storken, end til Hei- 
rerne, fra hvilke atter Cancromaen ikke kan skilles, maatte vel 
9 
