Bld 1.5 
af Treenighedslæren (f. Ex. Socinus) have udviklet og forsvaret 
deres Anskuelse, endogsaa med Indrømmelse af Forudsætningen 
om, at 1 Joh. V. 7 hørte til den johanneiske Text.”) Dersom 
nemlig Stedet er ægte, vil det dog ingen Beviiskraft have netop 
for det Dogma, for hvis Skyld man har tillagt det saa stor Vægt. 
I denne Henseende fortjener det ogsaa at bemærkes, at medens 
de, der bestride Ægtheden af 1 Joh. V. 7. 8, almindeligen have 
betragtet den oprindelige Text forandret ved Tilsætning fra or- 
thodox Side &mod Arrwanismen (saaledes betragtede ogsaa Luther 
Stedet), gaves der allerede tidligen ogsaa dem, der ansaae dette 
Bibelsted corrumperet af arzanske Kjættere til Bestridelse af den 
orthodoxe Lære. Saaledes finde vi hos Scholastikeren 7%omas 
Agvinas i det 13de Aarh. følgende Anmærkning til de oven- 
nævnte Ord i 1 Joh. V. 8: oc (nemlig »tres unum sunt«) in 
veris exemplaribus non habetur, sed dicitur esse appositum ab 
hæreticis Arianis ad pervertendum intellectum sanum auctoritatis 
præmissæ (nemlig »tres unum sunt« i det syvende Vers) de 
unttale essenttæ trvum personarum. Thi derom kan jo ingen 
Tvivl være, at naar det i V. 8 hedder om de tre Vidner, Aan- 
den, Vandet og Blodet, »at de ere Eet«, dette da maa forstaaes 
saaledes: »deres Vidnesbyrd gaaer ud paa at bekræfte Eet og 
det Samme«. Men hvis Ordene i V. 8: »hi tres unum sunt« 
ere ægte og nødvendigen maae have den angivne Betydning, vil 
der jo ogsaa være al Grund til at forklare de samme Ord paa 
samme Maade i det foregaaende Vers, hvorved Beviiskraften for 
de himmelske Vidners Homoousie bortfalder, og Bibelstedet kun 
indeholder en Bekræftelse paa deres Overeensstemmelse.””) 
”) I respons. ad 8 caput Vujecki Classis I. argum. 11. p. 587:  »Hactenus 
ita locutus sum, quasi nullam controversiam patiatur locus iste; qui 
tamen adeo controversus est, etc. 
Ifølge Dusterdieck II, 356 er 1 Joh. V.7 endog optaget i den Soci- 
nianske Oversættelse 1630 — dog med særegne Bogstaver —- og i Ba- 
kauer Katechismen 1659. 
") S. Luckes Commentar, (dansk Overs. ved Boethe, S. 258): »For at bruge 
dette Sted endnu i vore Dage som Beviis for den kirkelige (immanente, 
