173 
Dersom man derimod ikke blot vil forsvare Ægtheden af det 
hele Bibelsted 1 Joh. V. 7. 8, men ogsaa hævde den Fortolk- 
ning af samme, hvorved det kommer til at udtale den kirkelige 
Lære om de tre guddommelige Personer og deres Væsenseen- 
hed, da kan derfra reises en endnu farligere Indvending, nemlig 
mod det hele johanneiske Brevs Ægthed. I en saadan Form 
som her, findes nemlig ingensteds i de apostoliske Skrifter lært 
om Treenigheden: dersom derfor, de omhandlede Ord ere ægte 
a: høre lil Brevets oprindelige Text, da kunne de benyttes som 
Vidnesbyrd om, at Brevet selv er et efterapostolsk Product og 
har ingen Fordring paa kanonisk Anseelse. 
Disse Argumentationer — hvis Rigtighed det ikke er vor 
Hensigt her at underkaste videre Kritik, men som nærmest 
skulle tjene til at oplyse, hvorledes Indblandelsen af det dog- 
matiske Iensyn har kunnet forøge Vanskeligheden ved det om- 
handlede kritiske Problems Løsning — ville vise Vigtigheden af 
først og fremmest at fastholde den historisk-kritiske Betragtning 
og indskrænke sig til Spørgsmaalet: paa hvilke Vidnesbyrd 
støtter sig Optagelsen af 1 Joh. V. 7 i det johanneiske Brevs 
Text? — Først efter dette Spørgsmaals Besvarelse vil det være 
tilladt at indlade sig paa Undersøgelsen af, hvorvidt det der- 
ved vundne Resultat har en dogmatisk Betydning, og hvilken 
denne er. 
Det var Miskjendelse af Spørgsmaalets historiske Betydning, 
naar den ærværdige Bengel, der i det anførte Bibelsprog og dets 
Bevarelse saae noget Guddommeligt ($0v quoddam), optog det 
i det N. T.s Téxt, uaglet han indrømmede Rigtigheden af det 
Mangelfulde i de historiske Vidnesbyrd, men trøstede sig ved: 
etiam atque etiam sperare licet, si non autographum Johanneum, 
at alios vetustissimos codices græcos, qui hanc periocham ha- 
ontologiske) Trinitetslære, derfra afholdes selv den meest Orthodoxe af 
den exegetiske Samvittighed, fordi Udtrykket &v &/var her øjensynligt be- 
tegner noget ganske andet end i Trinitetslæren. « 
