202 
, 
som ikke Haandskrifterne af denne Kirkefaders Lib. formular. etc. 
vare indbyrdes afvigende, saa at de Ord, som her komme i Be- 
tragtning, snart findes, snart mangle, snart gjengives meer eller 
mindre fuldstændigen. Den kirkelige Skribent, som først kan 
antages klart og tydeligen at have beraabt sig paa 1 Joh. V, 7 
som et udtrykkeligt Citat af Apostlen Johannes" første Brev, er 
Vigiltus Tapsensis, hvis Skrifter falde mod Slutningen af femte 
Aarhundrede (Wieselgreen a. St. S. 244 siger, »at Vigilii Vid- 
nesbyrd høre til Begyndelsen af Ste Aarb., men urigtigen, da 
hans Skrifter falde i Tiden, efterat han blev dreven i Landflyg- 
tighed af Vandalerkongen Hunnerich 484 (see Kurz, Hdb. der 
allg. Kirchengesch. 1. B. te Abth. 2 300 S. 495). Naar Wie- 
selgreen siger, »at han ikke kjender nogen Grund til at tvivle 
om Vigilii Troværdighed, og antager Tvivlen kun at hidrøre fra 
de negative Kritikeres Uvillie imod et Vidnesbyrd, der ikke be- 
hager dem«, da bør det dog bemærkes, at Vigilius hører til de 
Forfattere, der ikke forsmaaede at udgive sine Skrifter under 
fremmede og ældre Forfalteres Navn, 1. Ex. Athanasius'. Idacius 
Clarus' etc.  Wieselgreen selv omtaler, at det saakaldte Sym- 
bolum Athanasianum som bekjendt antages forfattet af Vigilius. 
Vi ville ikke anlægge Semlers”) Maalestok for Bedømmelsen af 
en saadan Tseudonymitet, hvis Tilladelighed ofte blev anseet 
med andre Øine; men Benyttelsen af denne Slags literaire Fiction 
retfærdiggjør dog Vægringen for at skjænke Vedkommende en 
ubetinget Tillid. Hertil kommer, at Vigilii Paaberaabelse af 
1 Joh. V, 7 vidner om en såa stor Unøiagtighed og Tankéløs- 
hed, at Mistanken mod Stedets Apostolicitet snarere voxer end 
aftager ved hans Vidnesbyrd. 1 Skriftet contra Varimadum, som 
”) — — »Diese Entschuldigung der Betrugerei des Vigilius ist unstatthaft 
(nemlig at han for at undgaae Forfølgelse fra de arianske Vandalers Side 
har skrevet under fremmede Navne), und kann mit keinem authentischen 
Beyspiel der Christlichen Moral behauptet werden.« 
Semler, a. St. S. 316. 
