235 
gjøre, længere at benægte Muligheden af, at Kulturforholdene 
hos os i Broncealderen maae have været ganske anderledes, 
end man nogensinde før kunde faae sig til at troe. 
Men paa samme Tid, som Broncealderen og med den Kul- 
turen blev rykket langt tilbage, vare saa talrige Levninger baade 
fra Bronce- og Steenalderen opdagede rundt om i Landet, at 
man af -dem med gyldig Grund kunde slutte til, at hver af de 
nævnte Åldere maatte have varet en meget lang Tid, maaskee 
endog ÅAartusinder; ja "forskjellige Sammenligninger gav Anled- 
ning til at formode, at saavel Bronce- som Steenalderen maatte 
indbefatte flere, hver Alder foreløbig mindst to Tidsrum: en 
ældre og en yngre Afdeling, alle fire Tidsrum vistnok hver for 
sig af temmelig betydelig Udstrækning, hvorved jo følgelig 
Bronce- og Steenalderens og derved hele Bebyggelsens Ælde 
maatte blive saameget desto større. 
Uden at tale om andre mærkværdige Opdagelser, navnlig i 
Udlandet, der ville føre Menneskeslægtens Fremtræden i Europa 
endnu længere tilbage: til en Periode forud for de seneste 
Jordforandringer eller dog samtidig med de store her uddøde Dyr 
Øhinoceroser, Elephanter, Hyæner o.s.v., er det navnlig den 
nysnævnte foreslaaede Deling, især af Steenalderen, som for 
Øieblikket er Gjenstand for Tvivl, om den nu endog just 
ikke strax er bleven henført til »Usandsynlighederne« eller 
»Umulighederne«. De stadig fremkommende nye oplysende og 
bekræftende Fund turde maaskee derfor dobbelt give Haab 
om, åt den Tid ikke skal være meget fjern, da man almindelig 
vil erkjende, at ogsaa i dette Tilfælde hvad der strax syntes 
lidet troligt, er blevet vist. Ligesom ved tidligere formeentlige Umu- 
ligheder, til hvilke, som bekjendt, Forklaringen af Affaldsdyngerne 
eller »Kjøkkenmøddingerne« længe, skjøndt ogsaa forgjæves, er 
bleven henregnet, vil da under alle Omstændigheder den reiste Tvivl 
faae den Fortjeneste, at have bidraget Sit til at rense Forskningen 
og fremtvinge det endelige Resultat i større Klarhed og Omfang. 
