294 
virkning af en slig begyndende højere Kultur bleve ogsaa de 
Døde sædvanlig begravede (ubrændte) med megen Omhu og med 
meget Gravgods i svære Steenkamre inden i Dysser eller Jætte- 
stuer, omgivne af anseelige Steensætninger og Jordhøie. Disse 
Mindesmærker med de tilsvarende smukt forarbeidede BRed- 
skaber af Flint fremtræde intetsteds i en saadan Udvikling eller 
Mængde, som i Egnene omkring Østersøen, navnlig i de gammel- 
danske Lande. Derimod mangle de ganske i Nord-Sverige og 
Norge. Overalt synes de at vidne om en vidtstrakt, kraftig 
Befolkning, der (ifølge de seneste Iagttagelser om den ældre 
Broncealder og om de i den længe herskende, fra den yngre 
Steenalder upaatvivlelig fortsatte Gravskikke), neppe strax, men 
i al Fald først seent og efter en haard Kamp, kan være bleven 
fortrængt af eller blandet med den formeentlig nye Befolkning, 
som med almindelig Kjendskab til Broncen og overhovedet med 
en heel ny Kultur nu udbredte sit Herredømme over Europa. 
Hver enkelt Afdeling af Steenalderen synes at have omfattet 
et saare anseeligt Tidsrum, hvorved Europas første Bebyggelse 
aabenbart føres tilbage til en Tid ikke alene forud for al Hi- 
storie, men langt forud for alle tidligere Antagelser om Menneskets 
Skabelse her paa Jorden. 
Høist mærkværdig er ogsaa for et almindeligere Overblik 
den slaaende indbyrdes Overeensstemmelse, som fremtræder 
mellem de i forskjellige Lande i Europa fra Steenalderens for- 
skjellige Afdelinger forefundne Oldsager, i Særdeleshed dog 
stærkest mellem dem frå den tidligste Tid. Paa de laveste 
Kulturtrin har Mennesket aabenbart allevegne ubevidst været 
ledet af et Instinkt, som paa hvert Stadium har ladet ham finde 
de selvsamme, simpleste Former for de uundværligste Redskaber 
og Vaaben. Det turde vel ogsaa være ganske i sin Orden, at 
jo længere man kommer tilbage i den fjerneste Fortid, med 
desto mindre Frihed har den menneskelige Aand der kunnet 
bevæge sig. 
