310 
af, hvorledes disse enkelte bedre Sager kunde være nedkomne 
paa de Steder, hvor de fandtes; at der ved Undersøgelserne er 
anvendt al den Kritik, Forholdene til hver Tid og Sted maatte 
opfordre os til, er en Indrømmelse, som det antiqvariske Med- 
lem af Comiteen sikkert vil være de to andre Medlemmer skyldigt. 
Disse klarende Bemærkninger maatte det være mig tilladt 
strax at knytte til Foredraget, forbeholdende mig i et senere 
Møde at komme tilbage til dette i flere Videnskaber indgribende 
Spørgsmaal, og navnlig til hvad der udgjør Hovedpunkterne i 
dette, naar det videnskabeligt skal drøftes og et nogenlunde sik- 
kert Resultat skal naaes. 
(| Modet den 8%? Februar.) 
Det Spørgsmaal, Professor Worsaae i sit Foredrag i forrige 
Møde (den 25de Januar) har søgt at drøfte paany i vort Sel- 
skab, har ikke tabt i Betydning, siden det første Gang drøftedes 
imellem os her. Det a//erældste Tidsrum af Menneskeslægtens 
Tilværelse i Europa fængsler hvert Aar mere og mere ikke blot 
den særlig Fagkyndiges men ogsaa den almindelig Dannedes 
Opmærksomhed og sætter en Mængde, mere eller mindre viden- 
skabelige Kræfter i Bevægelse. Det tegner endog til, at dette 
Tids-Afsnit af Menneskeslægtens Historie i enkelte Lande 
(Frankrig, England) vil for den nærmeste Tid blive et Mode- 
studium — noget som dog ikke ubetinget kan kaldes synderlig 
heldigt for dette yngste Kapitel af en selv saa ung og saa lidet 
grundfæstet Videnskab, som Archæologien er; thi det er Mode- 
Emners Lod at blive behandlede baade af for Mange, og af 
Hver især for ædt. At Oldforskningen i Skandinavien stod paa 
en noget fastere Grundvold end i de fleste andre Lande, har 
længe været almindeligen erkjendt, og det vist med Rette. Det 
tør derfor ikke forundre os, om man finder umiskjendelige 
Hentydninger til, at man i andre Lande ogsaa ved disse nyeste 
