311 
Undersøgelser over dette allerældste Tidsrum af den europæiske 
Kultur har vendt Øiet temmelig stadigen imod Skandinavien, for 
at see, hvorvidt Udtalelserne fra Lande, der i disse Retninger 
ere bedre gjennemforskede, vilde stemme med hvad der mentes 
at fremgaae af de engelske og franske Undersøgelser. Jeg 
tager derfor ganske vist ikke meget feil, naar jeg mener, 
at en videnskabelig Drøftelse af den af Professor Worsaae frem- 
satte Tvedeling af Stenalderen har ikke blot Betydning for 
vore Landes Vedkommende, men indirekte ogsaa for andre 
Lande og for Archæologien ialmindelighed, og, som det af Pro- 
fessor Worsaaes sidste Foredrag er blevet mig aldeles klart, er 
en saadan Drøftelse endogsaa mere nødvendig nu end tidligere. 
Nu vilde det efter min Mening være at svigte Videnskaben, hvis 
man undlod at klare det reiste Spørgsmaal, såavidt vore 
Kjendsgjerninger tillade det, og heri er der altsaa for mig en 
tilstrækkelig Opfordring til paany at forsøge at bringe Sagen 
ind igjen under Synspunkter, som jeg anseer for de rigtigere. 
Spørgsmaalet, som Professor Worsaae ved sin Hypothese 
har indanket for Videnskabens Domstoel er, som bekjendt, dette, 
hvorvidt de Mindesmærker, vi her t Landet have fra Sten- 
alderen, eller fra den Tid, da Beboerne enduu ikke kjendte Me- 
taller eller Metallers Brug, antyde en meget forskjellig Grad 
af Kultur, saa at de med nogen Sandsynlighed kunne betegne 
ligesom tvende Afsnit i een og samme Kulturudviklings Gang 
eller endog to paa hinanden følgende Kulturer, og som saa- 
danne altsaa kunne betragtes som hidrørende fra to forskjellige 
Tidsrum («Tidsaldere»). Professor Worsaae — og det er be- 
kjendt, at han iblandt vore Oldforskere langtfra ikke staaer ene 
med disse Anskuelser — mener, at man i disse Mindesmærker 
finder bestemte Udtryk i det mindste for tvende Kulturer, som 
han anerkjender for meget forskjellige og i Tiden vel afsondrede 
fra hinanden. Om der endog har været en Overgang fra den ene 
til den anden, saa tillægger han dog hver især af dem en 
20 
