359 
finder, besynderligt nok, heller ikke endnu denne min Frem- 
stilling af Grunden, hvorfor der kun er en tilsyneladende og 
ikke nogen virkelig Mangel paa disse Gjenstande i Gravhøiene, 
»rimelig« eller »fyldestgjørende« (foran S. 253). Jeg kan i saa Hen- 
seende kun holde mig til mit tidligere Yttrede i Et og Alt, men 
skal dog tilføje, at medens Prof. Worsaae paa dette Sted imøde- 
gaaer min Fremstilling med en Bemærkning, hvis Gyldighed 
Erfaringen vist vil have lært de Fleste at underkjende ”), giver 
han mig paa et andet Sted et saa gyldigt Vidnesbyrd om Sa- 
gens Rigtighed, som jeg kan ønske mig; thi i det af ham i 
andet Øjemed S. 237 givne Citat af Oldsags-Comiteens Protocol fra 
1844 angaaende den nu saa vel bekjendte og hyppig forekom- 
mende »trekantede Art« af Flint i Øxeform, fremhæver han 
jo netop, at endnu i hint Aar fandt denue Comitee det »rime- 
ligere at de snarere kun ere en %a/lv tilfældig Form, som er 
opkømmen ved Afslagningen«. Naar det da tog sig saaledes 
ud i selve »Oldskrift-Selskabets Oldsags-Comitees« Øine, der 
forestod og ledede Indsamlingen af Oldsagerne, hvad berettiger 
os da til at vente en klarere Opfattelse af Forholdet hos Folk 
uden Kundskaber til Oldsager? og naar deite var Standpunktet 
i 1844, hvilke Udgravninger har man da fra de følgende 5—6 Aar, 
åer kunne vise, at man i dette Tidsrum har skjelnet bedre? 
Begge Klasser af Mindesmærker ere altsaa ufuldstændige 
Vidner om den Kultur, der herskede under deres Tilblivelse 
7") At de raa Kiler og de andre raattilhugne Redskaber lige saa stærkt have 
Præget af Menneskeværk og virkelige Redskaber, som de lange Flækker 
er, oprigtigt talt, en besynderlig Paastand, selv om man ikke havde den 
daglige Erfaring for, at de gjøre det modsatte Indtryk paa Alle. 
I den Anledning tør jeg ikke tilbageholde en ret mærkelig speciel 
Erfaring; en af vore ansete Antiqvarer, der i 1850 havde fuldkommen ved- 
kjendt sig og anerkjendt de »trekantede Øxer« som Product af Menneskehæn- 
der, blev Aaret efter paa ny saa vaklende i denne Anskuelse, at han kun 
i den hyppige Gjentagelse af samme Form i Dyngerne, men ække ved Til- 
slagningen fandt nogen Overbevisning om Anskuelsens Rigtighed. 
23 
