360 
og røbe, at de maae suppleres; en Del af Supplementet er 
imidlertid fundet i hver af dem, og denne peger aldeles tyde- 
lig hen paa, at Gravkamrenes Indhold er ufuldstændig kjendt 
i den Retning, hvori den store Masse af Dyngernes Indhold 
gaaer, og at det Omvendte gjelder, paa sin Vis, igjen for Dyn- 
gerne. Ved en saadan Supplering maa der nødvendig komme 
en hel anden Lighed frem imellem begge, end et første og 
overfladisk Øiekast lod formode, og den virkelige Lighed er 
allerede nu en ikke ringe; men naar Gravkamrene blive bedre 
og tilstrækkeligere undersøgte, kan man ikke tvivle paa, at 
denne Lighed bliver ogsaa for en første Betragtning langt større”). 
Thi det maa man ikke glemme, at vi efterhaanden ere komne 
stærkt tilbage i Kjendskab til Gravkamrenes Indhold, og hvis 
man før med fuld Ret har dæmpet Lysten til at udgrave Grav- 
kamrene, fordi de efterhaanden i Antal svandt betydeligt ind 
”) I Anledning af Prof. Worsaaes Frygt for, at en saadan større Overens- 
stemmelse imellem Gravenes og Dyngernes Indhold skal svække min 
egen Theorie (Wors. S. 253, smilgn. S. 251 og fl. St.), da er jeg ganske 
rolig; thi jo før dette Utyske af Anskuelse, som min Collega behager 
at tillægge mig, slaaes ihjel, desto bedre. »Hele denne Theorie« om en 
egen Klasse af Redskaber for det daglige Liv og en anden Klasse af 
disse for Gravkamrene eller Livet efter Døden (Wors. S. 245, S.246), der 
S,251 af Prof. Worsaae saa træflende betegnes »en gånske ny, formeent- 
lig væsentlig paa en Misforstaaelse grundet, i og for sig saare unaturlig 
Paastand, som ikke hidtil har været anerkjendt i vor Archæologie, som 
ikke finder nogensomhelst Bekræftelse i de ved vore øvrige Grave fra 
Oldtiden bekjendte Forhold, men som snarere fuldkommen strider mod de 
hos vilde Folkefærd almindelig herskende Gravskikke«, fortjener virkelig alle 
disse Epitheta og er virkelig »formeentlig væsentlig paa en Misforstaaelse 
grundet« — men hele Misforstaaelsen er paa Professor Worsaaes 
Side. Man vil ikke i mit Indlæg finde ringeste Spor af den mig tillagte 
Anskuelse, og jeg er endog saa langt fra at ville have egne Redskaber 
tildannede for Gravhelligdommene, at jeg hverken har indrømmet eller 
kan indrømme den Worsaaeske Antagelse, at det var »ubrugte«, »nye«, 
eller »nyttilhugne« Redskaber, der bleve nedlagte hos de Afdøde (Wors. 
foran S. 248 fl. St., smign. ogsaa Wors. i Vid. Selsk. Overs. for 1853. 
S. 105). Men jeg skal ikke spilde eet Ord paa at gjendrive denne 
Theorie; i Henseende til dette som de fleste andre Punkter maa jeg 
simpelthen henvise dem, der have Interesse for selve Sagen, til mit tid- 
ligere Foredrag. 
