"2 I 2 Herman Muller. 



fremkaldte den rø-Omlyd, som det drejer sig om, er ældre end 

 den Tid. der af andre Grunde alene kan komme i Betragtning, 

 og hjælper os derfor lier ikke noget. Desuden kan for en 

 Skrivemaade aft for -auft andre Forudsætninger have været 

 nødvendige, saadanne der muligvis kun har bestaaet som dia- 

 lektiske ejendommeligheder i bestemte Dele af det danske Sprog* 

 omraade, f. Ex. en bestemt Klangfarve for vedkommende lø-Omlyd 

 eller for de nasalerede Vokaler, Forudsætninger, om hvis Til- 

 stedeværelse vi intet kan vide. Hvad angaar Tiden, indtil 

 hvilken en Skrivemaade med a for au, betragtet a priori, har 

 været mulig, saa bemærker jeg i Anmeldelsen, at denne Skrive- 

 maade sikkert forudsætter Nasaleringen, at altsaa terminus ad 

 quem for denne Skrivemaade er Denasaleringen. Men da aft, 

 efter at Denasaleringen var indtraadt, selvfølgelig kunde skrives 

 for aft (æft), er Formen aft alene ikke i Stand til nærmere at 

 bestemme Vedelspang -Stenenes Tid. Det kommer an paa de 

 i) andre Tilfælde, hvor a eller a forekommer, og disse viser os, 

 at Vedelspang-Stenene tilhorer den ældre Periode, der holdt a 

 og a ud fra hinanden. 



Læseren vil forstaa, at Meningsforskellen imellem min 

 ærede Kollega og mig angaaende Vedelspang -Stenenes Tid 

 fremkommer ved , at han benytter som terminus a quo det 

 samme, som giver mig en terminus ad quem, Brugen af Tegnene 

 a og a. Den samme Prof. W., der i Festskriftet erklærede: 

 •Allerede Skrivemaaden ank for ank i en saa gammel Indskrift 

 som Vedelspang- Stenens vilde være hojst paafaldende og kan 

 ikke uden videre sammenstilles med aft. . . . Denne Skrive- 

 maade [ank] kendes dog ellers først fra en Tid, da a og a 

 brugtes i Flæng, hvorimod aft, aftiR ogsaa kan tindes i en 

 Tid, da de to Tegn og Lyd endnu holdes noje ud fra hin- 

 anden', sammenstiller nu selv uden videre overfor mig S. 126 (17) 

 ■a for a i dette' Tilfælde [aft] med •lignende Tilfælde' og med 

 den -Sammenblanding af de to Runetegn', der viser sig 'jævnlig 

 paa Mindesmærkerne fra sidste Halvdel af Aarhundredet', og 



