276 Ludv. F. A. Wimmer. 



til et bestemt Aar, men at vi maa nojes med en relativ Tids- 

 bestemmelse og' kunne være meget tilfredse med Resultatet, 

 naar vi ved Fastsættelsen af Monumentets Tid ikke begaa storre 

 Fejl end at sætte det 30 Aar for tidlig eller for sent. Dette er, 

 som man vil se, ikke ny Visdom, men en gammel velbekendt 

 Sandhed, som i sin Almindelighed næppe vil linde Modsigelse 

 hos nogen sagkyndig; for mit eget Vedkommende maa jeg i al 

 Fald, støttet paa den Erfaring, jeg har vundet gennem mange- 

 aarig Beskæftigelse med de ældste nordiske paa Sten og Perga- 

 ment skrevne Sprogmindesmærker, give den min fulde Til- 

 slutning. Kunde jeg altid sikkert bestemme et af de nævnte 

 Mindesmærkers Alder inden for en Grænse af 30 Aar, vilde jeg- 

 være meget glad. Men det undrer og forbavser mig rigtignok 

 i højeste Grad, at den nævnte Sætnings almindelig anerkendte 

 Rigtighed har kunnet forlede en saa skarpsindig Videnskabs- 

 mand som Prof. IYI. til følgende Slutning: »Wimmer har sat 

 Vedelspang -Stenene til Aar 950. Nu kunne vi let ved Tids- 

 bestemmelsen begaa Fejl paa 30 Aar. Vi ere altsaa berettigede 

 til at trække 30 fra 950, og Vedelspang-Stenene kunne følgelig 

 lige saa godt sættes til Aar 920 som til Aar 950". 



I min første Artikel har jeg dog S. 125 IT. (sinl. S. 122 f.) 

 naje gjort Rede for mine Grunde til med et rundt Tal at hen- 

 føre de nævnte Mindesmærker tidligst til Aar 950. At den ældre 

 Sten tilhørte dette Aarhundrede, var mig strax klart ved min 

 første Undersøgelse; men medens forskellige af dens Rune- og 

 Sprogformer (aft, paun) snarest henviste den til Aarhundredets 

 Slutning, talte Indskriftens hele Karakter efter min Mening for, 

 at den maatte være ældre, og jeg var derfor mest tilbøjelig til 

 at rykke den tilbage til Aarhundredets Midte; men dette var for 

 mig ogsaa den yderste Grænse opad i Tiden. At jeg 

 havde haft Ret i at henføre Indskriften til denne Tid, viste den 

 1887 fundne nye \ 'edelspang-Sten, der bragte de for mig fuld- 

 gyldige historiske Beviser for Rigtigheden af min Tidsbestem- 

 melse. Man vil da næppe fortænke mig i, at jeg betragtede 



