280 Liirlv. 1'. A. Wimmer. 



Jællinge - Sten c. 9351 ikke for udelukket, saaledes at Stenens 

 Tid med et rundt Tal kunde sættes til c. 950». 



Atter her ere Prof. M.s Slutninger imidlertid lige saa urig- 

 tige som overilede. Hans eneste Bevis for at henføre Stenen 

 tii den nævnte Tid er altsaa Forholdet mellem a og a. Han 

 anser nemlig de to sidste Aartier i Aarhundredet for "fuld- 

 stændig udelukkede» ; da han af den storre Jællinge-Stens Ind- 

 skrift slutter, at Denasa leringen er gennemfort Aar 

 9 8 0. Det er en mærkelig Forestilling. Prof. M. baade her og 

 andetsteds i sin Afhandling har dannet sig om Denasaleringen, 

 idet han aabenbart tænker sig. at den nasale Udtale af a har 

 holdt sig urokket til hen imod Midten af det 10de Aarlmndrede 

 og derefter i Løbet af et forholdsvis kort Tidsrum er fuldstændig 

 opgivet. Dette beror dog paa en stor Misforstaaelse. Ned 

 Hjælp af Runeindskrifterne kan Spurgsmaalet om Xæselvdens 

 Tilstedes ærelse nøjagtig udredes gennem et Tidsrum af tre til 

 fire Aarhundreder (fra Midten af det 8de til hen imod Slutningen 

 af det llteAarh.i. Det viser sig da, at Nasalerne i dette lange 

 Tidsrum ere opgivne efterhaanden , i nogle Forbindelser meget 

 tidlig, i andre saa sent, at de forst hen imod Aar 1100 kunne 

 siges fuldstændig at være forsvundne. Hele denne Sag kan jeg 

 naturligvis ikke udvikle nærmere paa dette Sted. men maa nojes 

 med at henvise til mine Bemærkninger i «Die Runenschrift . 

 særlig S. 320 ff. Efterhaanden som Nasaleringen faldt bort. op- 

 stod der ganske naturlig en Vaklen i Brugen af de to Tegn for 

 a og a. som dog først i Slutningen af det 10de Aarh. 

 begynde at blandes i storre Udstrækning. Derimod var De- 

 nasaleringen ingenlunde, som Prof. M. tror. gennemført Aar 9<S0. 

 Endnu paa den Tid og længe efter holdt den nasale Udtale sig 

 i mangfoldige Tilfælde, saaledes som Runeindskrifterne vise, 

 idet de som Regel endnu nøjagtig adskille a ag a efter den 

 ældre Brug og kun undtagelsesvis blande Tegnene. Et slaaende 

 Exempel herpaa frembyde netop Hallestad-Stenene, der give os 

 et sikkert kronologisk Holdepunkt, da de ere rejste til Minde 



