Bemærkn. lil Prof. Wimmers Afsluttende Bemærkninger. :'>7 I 



den min fulde TilslutniDg». Visselig er hin Sætning ikke aogen 

 n\ Visdom', da alle Filologer kender denne Sandhed; jeg har 

 derfor heller slet ikke gøgl al 'paavise' den. men uden videre 

 Fremsal den som en Kendsgerning (S. 232 f. : 'Alle vi andre 

 Filologer kan . . . meget let begaa en Fejltagelse af 30 Aar' 

 0. s. v.). Del kan heller ikke betvivles, at Prof. W. 'gennem 

 mangeaarig Beskæftigelse med de ældste nordiske paa Sten og 

 Pergamenl skrevne Sprogmindesmærker 1 (S. 276) selv maa have 

 erfaret hin Sandhed. Men min ærede Kollega har fuldstændig 

 glemt og lader sine Læsere glemme, af hvad Grund jeg har 

 fremsal hin Sandhed. Det er ikke sket for at bygge en saadan 

 Slutning derpaa, som Prof. W. lader mig gore, men udelukkende, 

 fordi min ærede Kollega syntes selv fuldstændig at have glemt 

 hin 'gamle velbekendte Sandhed', da han skrev og foredrog 

 følgende (S. 1 2 i ) : »Altsaa: det Mindesmærke, som jeg har hen- 

 fort til 950. skulde jeg lige saa let kunne sætte til 915! Nej, 

 var der ikke mere Hold i de Tidsbestemmelser, jeg har forsøgl 

 at fastsætte for vore Runeindskrifter, . . . vilde jeg for længst 

 have opgivet det hele. ... De Mindesmærker, jeg har valgt 

 som Exempler, er nemlig typiske, idet deres Rune- og Sprog- 

 former indeholder saa mange Momenter til Bestemmelse af Tiden, 

 at der ved dem ikke kan være Tale om at bevæge sig inden for 

 saa vide Grænser, som Prof. M. ønsker«. Det glæder mig der- 

 for meget, at min ærede Kollega nu giver hin Sætning sin fulde 

 Tilslutning. Vi hører nu, i hans 'Afsluttende Bemærkninger', 

 heldigvis ikke mere noget om 'typiske' Mindesmærker, ved 

 hvilke der ikke kan være Tale om at bevæge sig indenfor saa 

 vide Grænser'. 



Ikke alene undlader min ærede Kollega at meddele, hvorfor 

 jeg anførte hin Sætning, men han fremstiller Sagen urigtigt, 

 stiller den endogsaa fuldstændig paa Hovedet, idet han S. 276 

 fremsætter den Paastand, at 'den nævnte Sætnings almindelig 

 anerkendte Rigtighed' har forledet' mig * ti l følgende Slutning : 

 <\\ immer har sat Vedelspang-Stenene til Aar 950. Nu kunne 



Overs, over D. K. D. Vid. Selsk. Forli. 1893. 25 



