372 Herman Møller. 



vi let ved Tidsbestemmelsen begaa Fejl paa 30 Aar. Vi ere 

 altsaa berettigede til at trække 30 fra 950 , og Vedelspang- 

 Stenene kunne følgelig lige saa godt sættes til Aar 920 som til 

 Aar 950»\ 



Jeg ser mig her nødt til paa det bestemteste at protestere 

 mod min ærede Kollegas taktiske Fremgangsmaade. For det 

 forste sætter han sin Sætning i Anførselstegn, saaledes at en- 

 hver Læser, der ikke har læst eller ikke tydelig husker, hvad 

 jeg virkelig har sagt. maa tro. at den virkelig forekommer hos 

 mig. Men hvis bare Tanken, omend med andre Ord, fandtes 

 hos mig. var dette en ringe formel Forseelse. Men for det 

 andet findes heller ikke Tanken hos mig: baade Tanken og 

 Sætningen er paa min Regning tænkt og lavet af Prof. W. Jeg 

 antager, at min ærede Kollega har nedskrevet sin Sætning i god 

 Tro efter Hukommelsen . men i et Tilfælde som det forelig- 

 gende har man ikke Lov til at forlade sig paa sin Hukommelse, 

 men har den Pligt at se efter . hvad den . hvis Slutninger man 

 vil anføre, virkelig har sagt. 



Hin "anerkendte" Sætning danner hos mig overhovedet ikke 

 noget Ldgangspunkt for mine Slutninger, saaledes som Prof. W. 

 fremstiller Sagen. Den sproglige Del af mine "Bemærkninger" 

 omfatter 29 Sider fra S. 206 til 235. Hin 'gamle velbekendte 

 Sandhed' findes hos mig i Slutningen af denne Del S. 233. 

 Skal alt det forudgaaende S. 206-232 være den 'lange Udvik- 

 ling", gennem hvilken jeg ifølge Prof. W. søger at bevise hin 

 Sætning, saa har min ærede Kollega ikke læst S. 206 — 232. At 

 han virkelig kun har læst denne Del meget flygtig, vil ses neden- 

 for S. 38o. Hin 'lange Udvikling" indeholder i Virkeligheden 

 noget helt andet: Hovedsagen i den er, at jeg søger at paavise, 

 at Prof. W. s Tidsbestemmelse for Yedelspang-Stenene er bygget 

 paa en urigtig lingvistisk Forudsætning og at som 

 Følge deraf hans Resultat er urigtigt. Dette meddeler Prof. W. 

 ikke. Og i Slutningen af den sproglige Del er min Tankegang 

 følgende. S. 233 nederst fremsætter jeg som noget selvfølgeligt 



