378 Herman Moller. 



gammel Indskrift som Vedelspang-Stenens vilde være hojst paa- 

 faldende og kan ikke uden videre sammenstilles med a f t » . . . . 

 Skrivemaaden ank "kendes dog ellers først fra en Tid. da a 

 og a brugtes i Flæng, hvorimod aft, aftiu ogsaa kan lindes i 

 en Tid, da de to Tegn og Lyd endnu holdes noje ud fra hin- 

 anden. Skrivemaaden aft for aft paa Vedelspang-Stenene op- 

 fatter jeg derfor som en famlende Betegnelse for en Lyd, som 

 Runeristerne har haft Vanskelighed ved at opfatte nojagtig. 

 hvad der blandt andet støttes derved, at vi allerede ved Aar 900 

 i samme Indskrift ( Glavendrup - Stenen ) kan finde dette Ord 

 skrevet haade alt (nærmest æft) og auft (nærmest øft)». I denne 

 sidste Sætning var der et Punkt, som jeg ikke kunde akceptere. det 

 i Parenthes staaende 'nærmest øft\ da jeg angaaende dette Punkt 

 har en fra Prof. W.s afvigende Anskuelse (som jeg senere har 

 fremsat i mine 'Bemærkninger' S. 209 og S. 230, Note 2). Bortset 

 herfra fandt jeg denne Forklaring af Vedelspang -Stenenes aft 

 nok noget mindre tydelig fremstillet, idet der ikke udtrykkelig 

 var sagt, hvilken den Lyd maatte have været, 'som Runeristerne 

 har haft Vanskelighed ved at opfatte nojagtig*, men iovrigt fandt 

 jeg den udmærket, da det ikke syntes mig saa særdeles vanske- 

 ligt at udfinde, hvilken Lyd det maatte have været. Jeg skrev 

 derfor i min Anmeldelse S. 32: 'a i aft paa begge Vedelspang- 

 Stenene er, som Wimmer selv paa S. 23 i vort Festskrift med 

 Styrke fremhæver, af en helt anden Art end de senere som 

 Følge af svunden Nasalering opkommende a for a og a for a". 

 hvorpaa jeg anførte og akcepterede Prof. W.s Forklaring paa 

 den Maade. at jeg undgik at berore hint Differenspunkt (da jeg 

 paa dette Sted ikke ønskede ved en Exkurs at gore Anmeldelsen 

 længere, end den allerede var). Prof. W. kæmpede derefter i 

 Foredraget, uden at se det. mod sin egen tidligere Fremstilling 

 i Festskriftet og dennes nødvendige Konsekvenser is. nedf.), idet 

 han S. 126 øverst, hvor han med Styrke imødegik en af ham 

 fuldstændig misforstaaet Sætning hos mig, som han læste noget 

 ud af, der aldrig var sagt af mig, overfor mig tillod sig det 



