382 Herman Moller. 



enige. Men paa dette Punkt skilles vore Veje. For min ærede 

 kollega er det et Axiom, at, skont Lydene a og a endnu 

 holdtes noje ud fra hinanden, alligevel Skrivemaaden aft 

 staar i Forhindelse med Denasaleringen ; og for mig er det 

 omvendt et Axiom, at, da hine Lyd endnu holdtes noje ud fra 

 hinanden, saa kan Skrivemaaden aft følgelig ikke have 

 noget at gore med den senere Denasalering. I mine 'Bemærk- 

 ninger' S. 211 skrev jeg: 'Naar en Skrivemaade a for a er, 

 eller har været, eller engang i Fremtiden vil være mulig, . . . 

 det véd vi a priori, . . . den er nemlig forst mulig, naar Na- 

 saleringen er opgiven, ikke for'. Denne Sætning kan naturlig- 

 vis kun gælde i Almindelighed: i) skal enkelte Tilfælde, hvor 

 a for a specielt kan forklares (som efter min Mening, s. Be- 

 mærkninger S. 216 Note, a i niaut paa Norrenæraa- Stenen 

 c. 875), ikke være udelukkede, altsaa vilde heller ikke Prof. W. s 

 aft = æft være udelukket, hvis han virkelig kan forklare 

 det; 2) skal uforklarlige Skrivefejl selvfølgelig endnu mindre 

 være udelukkede (som ifølge Prof. W. s Opfattelse a i niauti, 

 men min ærede Kollega og jeg er enige om, at Vedelspang- 

 Stenenes aft ikke kan regnes til saadanne abnorme Skrive- 

 inaader, som en Sprogforsker har Lov til at betragte som 'Skrive- 

 fejl'. Men i Stedet for hin med disse Undtagelser efter min 

 Opfattelse i Almindelighed gyldige Sætning, synes min ærede 

 Kollega at hylde en helt anden Grundsætning. Han synes at 

 antage, at en Runerister kan skrive en Form, der kan være be- 

 grundet i hans Borneborns Sprog, som dette kan se ud 30 Aar 

 senere (disse 30 Aar tager jeg fra Prof. W.s 'Afsluttende Bemærk- 

 ninger' S. 280 h\), forudsat at det sker i samme Halvdel af Aar- 

 hundredet, i hvilken den Lydlov (i dette Tilfælde Denasaleringen 

 foran andre Konsonanter end Nasaler, eller Denasaleringen i den 

 Forbindelse, som det her kommer an paa) begynder at træde i 

 Kraft, som Følge af hvilken hin Skrivemaade maa indfinde sig, 

 eller tidligst i det foregaaende halve Aarhundredes sidste Aar 

 (950), men ikke tidligere. I denne Formulering er Antagelsen, 



